Na jó, „A teljes kép”.
Ez a kedvencem az egész létesítményben.
Ha odamegyünk a csillagvizsgálóba, ott ez a hatalmas kinyomtatott fotó
ezen az óriási falon, ami nagyobb, mint az előadótermünk.
- Mandy. - Szóval ez az egész univerzum?
Ez remek kérdés. Látod… Nem. Ez benne az őrületes.
Ez csak egy nagyon kis szelete az univerzumnak.
Ha feltartjátok az ujjatokat…
Tartsátok fel. Jó, ez az.
Ha kimennétek éjszaka, és az égre tartanátok az ujjatokat, így,
akkor valószínűleg csak egy-két csillagot takarnátok el, igaz?
De ha lenne távcsövetek, látnátok ezt az egészet.
Ezt a sok csillagot és galaxist, és mindent ezen a fotón,
pedig ez csak egy ujjnyi az univerzumból.
És le is járt az időnk.
Bocs, még valami, és vége.
Feltennék egy kérdést az év végi felméréshez, amit végzek.
Tegye fel a kezét, aki szeretne még csillagászattal foglalkozni.
Egy, kettő, három, négy. Klassz.
Most tegye fel, aki nem.
Ramon. Tényleg? Miért nem?
Nem tudom.
Asszem, mert kicsinek érzem tőle magam.
Értem.
Talán ez most a jó pillanat, hogy megkérdezzem, hogy érzitek magatokat.
Hogy így otthon kell lennetek, meg minden.
Van olyan, aki megosztaná az érzéseit?
Jó, remek.
Na, és honnét lett ez a csaj?
Tinder, vagy… Melyik a másik? Bumble?
Basszus. A Jdate-ről van?
- Frankón a Jdate-ről van? - Nem.
Az anyja az anyám kollégája.
- Te jó ég. Azta. - Tudom. Tényleg szörnyű.
Nagyon nem akartam, de anyám nagyon akarta.
Mondom: „Oké.”
De jött a karantén, úgyhogy kibújtam alóla,
de anyám újra felhozta, úgyhogy most a Zoomon kell randiznom.
- Ez most… unalmas? - Nem.
Mert nagy örömmel nem beszélnék erről.
Jó ég. Bocs, bocs, csak kicsit fáradt vagyok.
- Látszik rajtad. - Kapd be. Nem látszik.
- Nem, csak kérdezem. Jól vagy? - Ja, csak rosszakat álmodom.
Aha.
Mi van az álmodban?
Egy rakás maszk nélküli ember.
- Tényleg? - Frankón. Ja.
- Ez tök fura. - Miért fura? Ez elég…
- Csak az én álmaim nem ilyen logikusak. - Nekem is van olyan. De ezek…
- Rohadt félelmetesek, öregem. - Ja.
Csak futok és futok, próbálok meglépni előlük.
„Húzzatok a faszba. Miért nincs rajtatok a kurva maszk?” Érted?
De bármerre megyek, ott van valaki maszk nélkül, érted?
Ja.
És aztán nem akarok visszaaludni,
mert akkor őket látom.
Aha.
Egy tag a melóban megkapta.
A melóban kapta meg?
Nem. Egy családi bulin, asszem.
- Nem vallja be, de szerintem tuti. - Jesszusom.
Jól van?
Nem tudom, haver.
Nem hallottam felőle.
Te jól vagy?
Igen. Jól vagyok.
Jól vagyok.
Zenélsz?
Azért kérdezed… Lá…
- Láttad a gitárt. - Igen.
Bocs.
Nagyon ciki. Azt igazából el akartam rakni.
Megnyitottam a Zoomot,
és láttam ott hátul, és mondom…
Nem akartam ilyen csávónak tűnni, hogy: „Zenész vagyok,
mer’ gitár van a Zoomom hátterében.”
Mintha… Ja.
Gondoltam, ha most viszem el, az fura lenne.
Nagyobb feltűnést keltek.
Ja. Nem hittem, hogy észreveszed. Bocs.
Nem gond. Nem kell a gitárodról beszélnünk.
- Nem gond. - Nem, nem gond. Én nem… Aha.
Zenész vagyok. Kábé.
Hogy érted, hogy „kábé”?
Jó kérdés. Hogy értem?
Talán, hogy nem vagyok hivatásos?
Hát, igen.Igen, ezt tudom.
Ez jó dolog. Ne izgulj.
Várjunk, ezt… Honnét tudod?
- Tanár vagy, igaz? - Igen.
Igen. Hát, egy igazi zenésszel soha nem randiztam volna. Úgyhogy…
Igazi zenésszel?
Bocsánat, úgy értettem, hivatásossal…
…vagy valakivel a szakmából. Az iparból.
Értem. Akkor én vagyok az embered.
Nem úgy értettem, hogy nem vagy igazi zenész.
- Nem számít, nem gond. Nem számít. - Bocsánat.
- Van zenekarod, vagy… - Nem kell megkérdezned.
- Nem kell beszélnünk róla. - Nem, tényleg érdekel.
Mondd el.
Oké. Nem, nincs zenekarom.
De egyedül is egy csomó mindent lehet csinálni, asszem.
A külön sávokkal, meg minden.
Oké. Mik azok a külön sávok?
Ó, az csak, hogy felveszed
a külön feljátszott részeket, aztán összerakod.
Értem. Szóval akkor lemezt készítesz?
Nem.
Vagyis… Manapság mi számít lemeznek, igaz?
Nem tudom.
Igen. Csinálok egy…
Nem tudom, mit csinálok. Csinálok valamit. Remek lesz.
Majdnem kész amúgy. Csak a dob kell rá, és… Ja.
- Jól hangzik. - Kösz.
És mikor csinálod meg a dobot?
Ó, a dob, az nehéz. A dob… Olyan…
Igazi dobcuccot felvenni, ez az egyetlen, amit nem lehet a hálószobádban, tudod?
Használhatsz dobgépet, mindenki ezt csinálja,
de az nem ugyanaz.
Szóval…
- Aha. - Igen.
Jó, és hogy fejezed be a számodat?
Miért?
Ó, én, én…
Szeretem befejezni a dolgokat.
Nézd, én… Nem tudok semmit a zenéről, úgyhogy…
Mindenki tud valamennyit a zenéről, nem?
Én nem.
Te sosem hallgatsz zenét?
De, igen. Szeretem a zenét.
Csak nem tudok semmit a zenéről.
Melyik számot hallgattad utoljára?
Azt nem tudom.
Oké. Mi az a szám, ami most tetszik?
Halvány fogalmam sincs.
Oké. Mondj egy CD-t, amire emlékszel, hogy megvolt gyerekkorodban.
Nem volt egy CD-m sem.
Aha.
Nagyon drágák voltak, arra emlékszem.
Nagyon drágák, persze.
Erre ment el minden pénzem. Mindenemet CD-kre költöttem.
Mert akkor régen, tudod,
csak így tudtunk zenét hallgatni.
Ha konkrétan érdekelt valami.
Amúgy meg csak a rádió volt.
- Én csak rádiót hallgatok. - Ú!
Ú? Mi baj a rádióval?
Tudod, mit? Semmi.
Oké.
Mi az?
Semmi, csak…
Ráéreztél valamire.
És hol nőttél fel?
Itt nőttem fel.
- Tényleg? Hol? - L.A.-ben.
Azt tudom. De hol?
Ó, a Völgyben.
Én is.
- Tényleg? Hol? - Van Nuysban.
Vicces. A szüleim még mindig a Ranchitón laknak.
Azta!
Biztos játszottunk együtt egy parkban, vagy ilyesmi.
Sosem jártunk parkokba. Anyám utálta őket.
Parkot hogy lehet utálni?
Inkább a játszótereket. Tudod?
Megveti a homokot, többek közt.
- Biztos elbűvölő. - Hé. Szépen.
Oké. Bocs, bocs.
Megmutassam?
Igen.
Ő mutatott be neked. Meg kéne hálálnom.
Itt is van.
- Anyukád és apukád? - Igen.
- Nagyon édesek. - Kösz.
Imádom, amikor emberek nem mosolyognak fotókon.
Tényleg? De miért?
Talán mert őszintének érzem.
Nekem sosincs kedvem mosolyogni, ha valaki rám szegez egy fényképezőt.
De ők igazából sose mosolyognak.
- Tudod? Nem csak a fotókon. - Nem lehet igaz.
De, kábé így igaz.
Hogy érted, hogy „kábé”?
Tudod, tényleg nehéz életük volt. Nagyon más, mint a miénk.
És ahonnét jöttek, az akkor nagyon durva volt.
És úgy jöttek ide, hogy semmijük se volt, és boldogultak.
Ja, ilyesmi volt a dédszüleimmel is.
Legalábbis anyám ágán.
A dédapámról csak egyetlen képem van,
és azon nem mosolyog, egyáltalán.
- Honnét származott? - Oroszországból.
Oroszország.
- Ja. És a te szüleid? - Koreából.
Van pár első generációs tanítványom.
Mármint a szüleik jöttek át, asszem. Mint a tieid.
Ez… Ez létezik.
Hogy érted?
Nem, mármint… mindegyikük más, de…
Van például ez a lány, és ő…
Hát, ő itt született, de a szülei irániak.
És pár dolog, amikről beszél, meg amikről ír,
annyira más, mint bármi, amit én gondoltam tízévesen.
Érted? Mármint…
Régen minden nyáron visszament Iránba.
De aztán pár éve már nem ment vissza,
mert, gondolom, félnek a kormányunktól.
És ez szörnyű.
És nagyon sajnálom őt,
de közben úgy gondolom, hogy valahogy ettől erősebb lesz.
Mármint ez a lány olyan tudatos, és okos, és szenvedélyes.
És megnő, és ő lesz az ász. Én mondom.
Lefogadom, hogy hasítani fog. Lefogadom.
- Hogy hívják? - Nicki.
Nicki.
Nem vagy éhes?
De.
- Persze. - Én is.
Azt mondja: „Kicsinek érzem tőle magam.”
- Istenem. - Tudom. Imádom.
Annyira egy érző szívű, komoly srác.
Te kicsinek érzed magad az univerzumtól?
Igen. Te nem?
Hát, nekem nem ez az első, amit érzek, ha megnézem azt a képet.
Ismered „A teljes képet”?
Naná. Itt nőttem fel.
- Jártam a Griffith Csillagvizsgálóban. - Ja, persze, persze.
- Imádom „A teljes képet.” - Én is.
Azt mondtad, kicsinek érzed tőle magad.
Így van.
Értem.
Ja, de én inkább úgy vagyok vele, hogy: „Hihetetlen, hogy ember lehetek.”
Érted? Van testem, és agyam, és kezem, és szemem.
És látok és teszek dolgokat.
Lehetek ez az őrült, komplikált gépezet,
mert ebből a sok üres térből, és porszemből és gázból
ez a kis kődarab az egyetlen, ahol épp jók az adottságok?
És van rajta meleg víz,
így a részecskék az óceánban össze tudnak ütközni,
újra, és újra, és újra, évmilliárdokon át,
míg össze nem tapadnak, és szaporodni nem kezdenek.
És ebből fejlődtem ki én?
És most itt ülhetek, és ízletes zöldségcurryt ehetek veled,
és beszélhetünk Zoomon.
Ez most komoly?
Ez a kicsi ellentéte.
Érted? Minden más olyan kicsi. Hogy lehetek én ilyen nagy?
Azta.
A nagy az, aminek sosem érzem magam.
- De érted, mit mondok. - Ó, igen. Ez kész csoda.
Nem. Ez nem csoda.
Ez benne a menő. Hogy tényleg megtörtént.
Tudod? A csoda, az hamis.
Nem feltétlenül.
- Ez a csoda definíciója. - Nem is.
Oké. Definiáld a csodát.
Oké.
A csoda olyasmi, amit nem tudsz megmagyarázni.
Jó, de ezt meg tudjuk magyarázni.
Ez nem egy történet, amit valaki kitalált. Ez tudomány.
- A tudomány történetekből áll. - Vigyázz.
Mire?
- Ne légy tudományellenes. - Nem vagyok.
Pedig úgy hangzik.
Most mondtad, hogy a tudomány történetekből áll.
De a történet a tudomány ellentéte.
A történetek sok bajba kevernek minket.
Jó, várj. A tudomány, legalábbis ahogy én látom,
amikor emberek próbálnak rájönni, mi is a helyzet igazából, ugye?
De a tudósokban az egyik legmenőbb, hogy elég alázatosak ahhoz,
hogy beismerjék, hogy soha semmiben nem lehetnek abszolút, 100%-ig biztosak.
Szóval elkövetnek mindent.
Nézelődnek, bizonyítékot gyűjtenek.
És úgy próbálják értelmezni, hogy elmondanak egy történetet.
Amit úgy hívnak, hogy hipotézis.
Aztán tesztelik a hipotézist további bizonyítékok gyűjtésével.
És néha tévednek, és változtatniuk kell a történeten.
Néha igazuk van, és fenntarthatják a történetüket,
amíg nem jön valami új bizonyíték, ami megcáfolja a régi történetüket,
és elő nem kell állniuk egy új történettel.
Ezt mondod a diákjaidnak?
Igen.
Igen, ezt. Ez úgymond a szokott dumám.
Tetszik.
Tényleg?
Hát köszi.
De azért nem kéne azt mondanod nekik, hogy a tudomány történetekből áll.
Azt fogják hinni, hogy az egész kitaláció.
Oké. Mit mondjak nekik?
Mondhatnám, hogy igaz történetekből áll.
Oké.
Történetekből, amelyek egyre igazabbak.
Klassz.
Király.
Mostantól ezt fogom mondani nekik.
- Klassz. Részemről oké. - Jól van. Ha részedről rendben.
Igen. Rendben.
Jól van.
Tényleg?
Igen.
Nem tűnsz olyannak.
Hát, már nem, de… határozottan rajtam volt.
Súlyos depresszió?
A „súlyos” mit jelent?
Azt, hogy súlyos volt.
Vajon az én szorongásom súlyos?
Szorongásos vagy?
Igen, azt hiszem.
Hát, tudnád, ha súlyos lenne.
Elég rossz érzés.
Az még nem annyira súlyos.
De egyszer nem tudtam dolgozni egy napig.
Én hét hétig nem tudtam dolgozni.
Mi az?
Nem, nem, nem. Ez… Ez… Csak…
Azt hittem, az enyém súlyos.
Eloltjuk a lámpát?
Persze.
Most nem látlak.
Nem baj az.
Emlékszel, mikor régen az emberek nem látták egymást videón, csak telefonáltak?
Ja, tényleg. Még régen, februárban.
De hallom, ahogy szuszogsz.
Mintha 14 évesek lennénk.
Hogy érted?
Amit akkor csináltunk a fiúkkal.
Ültünk a telefonon hosszú órákon át.
Tényleg. Mert senki sem tudott vezetni.
Ezért nem lehetünk élőben együtt.
Ja. Volt egyszer egy pasim.
Azt hiszem, hívhatom így.
Akkor ezt mondtam rá, hogy ő a „pasim,”
de személyesen sosem láttuk egymást.
Minden telefonon történt.
Mi minden történt?
- Ó, minden megtörtént. - Mi?
Tudod. Elmondtam neki, hogy miket fogok tenni vele.
Aha. Miket mondtál?
Nem mondom el.
- Miért nem? - Csak.
Oké.
Aztán megtetted, amiket mondtál, hogy meg fogsz tenni vele?
- Nem. - Nem?
Ja, nem. Élőben már nem volt ugyanolyan.
Tudod? Volt abban valami, hogy a telefonon át történt.
Akkor talán jó is, hogy az első randink számítógépen volt.
Talán.
Szerinted mi történt volna, ha igazából randizunk?
Ó, nem tudom. Rühellem a randikat.
- Én is. - Nem, de én tényleg.
Nem. Én is tényleg.
Mert amint odaérek, mindig csak túl akarok esni rajta.
Ja, igen.
Mert általában már 60 másodpercen belül tudom,
hogy ez nem vezet sehová.
Ja, pontosan.
Hiányoznak az éttermek.
Nekem nem.
Elsőre nem szabadna nyilvános helyen randizni.
- Az túl formális jellegű. - Miket beszélsz?
Elsőre mindig nyilvános helyen kell randizni, ha netán a pasi erőszaktevő.
Oké.
De engem nem is annyira a többi ember zavar. Hanem…
Hanem az egész helyzet.
Olyan, mint egy állásinterjú.
Ott ülsz vele szemben az asztalnál,
és mindketten méregetitek egymást,
és az egész olyan ügyletszerű.
Aztán a végén talán csókolóznotok kéne.
Ki akar megcsókolni valakit, akit akkor ismert meg?
Most ismertelek meg. És meg akarlak csókolni.
Én is meg akarlak csókolni.
Tényleg?
Igen. Azt hiszem.
De ha igazi randin lennénk, akkor nem?
Valószínűleg nem, igaz?
Jó éjt.
Akkor azt hinném, hogy nem tetszem.
És nem akarnék tolakodni, úgyhogy nem hívnálak fel rögtön.
És akkor azt hinnéd, hogy nem gondoltam komolyan,
mert nem hívtalak.
Így aztán te sem hívnál fel, és mindketten élnénk tovább az életünket.
Alszol?
BOCSI, ELALUDTAM! MIT CSINÁLSZ REGGELIRE?
Na mindegy. Jó sok.
Ezért is kéne most mennem,
mert össze kell raknom az egészet egy prezentációba estig.
Hű. Ez tényleg sok.
Ez…
Tényleg izgalmas.
Az. Legalábbis nekem.
Igen.
Egyáltalán élni is izgalmas egy ilyen korban.
- Mármint most? - Igen.
Nem pont izgalmasnak nevezném.
Miért, a COVID miatt?
Igen, meg sok más miatt is.
Jó, de én most a makroszintről beszélek.
Egy világjárványnál már nem nagyon lehet makróbb.
Dehogynem.
Ez még csak néhány hónapja tart.
Igen, de valószínűleg még sokáig fog folytatódni.
Igen. És még ha pár évig folytatódik is, én az egész korról beszélek, amiben élünk.
Nem tudom. Úgy érzem, ez most az a kor, amiben élünk.
Gondolod, hogy innentől csak egyre rosszabb lesz?
Sok emberrel éppen ez történik.
Nem, a többséggel nem.
Hosszú távon nem, ha rendesen megnézed a számokat.
Jó, de ne már!
Nézzük az emberek életét is, ne csak a számokat.
Tudod, sok barátommal beszélgettem erről.
- Miről? - És…
az összes ismerősünk közül
akik ki vannak bukva ezen az egészen, azok a fehér férfiak.
- És én… - Oké.
Azt hiszem, ez azért van, mert mindig megvolt az a kiváltságotok,
hogy elvárjátok, hogy minden működjön, és rendbe jöjjön.
És most, hogy, tudod, némi megpróbáltatással néztek szembe,
úgy érzitek, itt a világvége.
Nem tudom, mit mondjak.
Igen, fehér vagyok, és férfi vagyok, és…
Tudom, hogy ez kiváltság.
De nem hinném, hogy passzolok abba, amit mondasz.
Tudom.
Nézd, ha azt hiszed, hogy azt hiszem, mindig minden rendbe jön…
az azt jelenti, hogy nem ismersz.
Én soha nem hiszem, hogy bármi is rendbe jön.
Talán ezért nem csinálod végig a dolgaidat.
Most már mennem kéne.
Jól van.
- Szia. - Szia.
Francba.
Szia. Ez Emily Song telefonja.
Hagyj üzenetet, és visszahívlak. Kösz.
Szia, Emily. Itt Josh.
Asszem, hangüzenetet hagyok.
Nem tudom, meg szoktad-e hallgatni a hangpostádat. Én nem.
De el akartam mondani, hogy sajnálom, és nem SMS-ben akartam megírni. Szóval…
Tényleg sajnálom.
Tudom, hogy néha negatív vagyok, és nem akarok az lenni.
De az is eszembe jutott,
ahogy mondtad, hogy nem tudsz semmit a zenéről.
Bocs, ez egy hosszú hangüzenet lesz. Épp hallgattam valamit.
A „Waterloo Sunsetet” a Kinkstől.
De igazából nem számít, mi a dal,
és ez a lényeg, hogy én…
hallgattam ezt a számot, és próbáltam felidézni, melyik lemezen van,
és a lemez melyik évben jött ki, és milyen más lemezek voltak abban az évben.
És rájöttem, hogy nem is figyelek a dalra.
Annyira lefoglalt,
hogy ezeken a kis lényegtelen marhaságokon agyaltam.
És ha nem tudnám ezt a sok izét,
akkor talán tudnék tényleg a zenére figyelni.
És elgondolkodtam…
Nagyon szeretnék veled együtt zenét hallgatni valamikor.
Mert szeretném látni, hogy csinálod.
És… Nagyon kedvellek.
Oké. Szia.
- Csá. Bújj be, haver. - Szia. Köszönöm.
Isten hozott. Ez lenne a hely.
- Gyönyörű. - Köszönöm.
Jól van.
Akkor kérném a pénz másik felét.
- Hitelkártya? - Telefonnal fizettem, igaz?
A felét fizetted telefonnal, a felét személyesen.
Értem, oké.
Rendben.
Lassú ma ez a cucc.
Nem gond.
Nem, nem ment át.
Ó, de hát én…
az előbb fizettem ki a másik felét ugyanezzel a kártyával. Szóval…
- Újrapróbálom. - Jó, mert a…
Talán a cucc… túl lassú.
- Nem megy. Talán lenulláztad? - Nem nulláztam le.
- Lenulláztam. - Van másik kártyád?
Van, de az van, hogy soha nem használom.
Mert… azt lenulláztam,
hát csináltam ezt, mert ennek kisebb a kamata,
és lassan visszafizetem a régit.
Akkor valószínűleg van rajta elég, hogy kifizesd a stúdióidőt.
Ez igaz. Csak azt mondtam magamnak, hogy azt a kártyát nem használom.
Ez a jó döntés, haver.
- Fájdalmas. - Nem érdekel.
Bocs.
- Vehetjük újra? - Jó, vesszük újra.
Halljátok.
Most, itt, ez
Sehol máshol
Most, itt, ez
Sehol máshol
- Az idők - Az idő
Az idő
Oké, oké, o…
Most, itt, ez
Halljátok.
Most, itt, ez
Lehetséges, hogy nem értik meg, hogy sosem szűnünk meg?
Sehol máshol
Nem szűnünk meg… Nem szűnünk meg…
Most, itt...
Most, itt, ez
A feladat, mit kaptunk, nem haladja meg erőnket.
Sehol máshol
Együtt vagyunk itt.
Most, itt...
Most, itt, ez
Sehol máshol
Most, itt, ez
- Látjátok. - Sehol máshol
Halljátok.
Halljátok. Hallj...
Meghallgatod?
Igen, pillanat.
- Elölről? - Igen. Kösz.
A feliratot fordította: Speier Dávid