Pan Corman
Fotografie Big Picture.
Tohle se mi tam líbí ze všeho nejvíc.
Když do observatoře půjdete, uvidíte tu obří fotografii
na stěně, která je větší než naše posluchárna.
- Mandy. - Takže to je celý vesmír?
Skvělá otázka. Ne. To je na tom to neuvěřitelné.
Je to jenom malinký kousek vesmíru.
Když zvednete prst…
Zvedněte ho. Tak.
Kdybyste šli v noci ven a zvedli ten prst k obloze,
zakrýval by asi tak jednu nebo dvě hvězdy, že?
Ale s teleskopem byste viděli tohle všechno.
Všechny ty hvězdy a galaxie na téhle fotografii
tvoří část vesmíru, která se vejde pod jediný prst.
A právě nám vypršel čas.
Promiňte. Ještě jedna věc.
Mám jednu otázku do průzkumu na konci roku.
Přihlaste se, pokud se chcete dál věnovat astronomii.
Raz, dva, tři, čtyři. Fajn.
Teď se přihlásí ti, co nechtějí.
Ramone? Proč ne?
Nevím.
Asi si pak připadám moc malý.
To chápu.
Teď by se asi hodilo zeptat, jak se všichni cítíte.
Když jste zavření doma a tak.
Chce se někdo podělit o své pocity?
Dobře, jasně.
Kdes tu holku vzal?
Na Tinderu, nebo na tom druhým? Bumble?
Ježíš, nebylo to Jdate?
- Bylo to Jdate? - Ne.
Naše mámy spolu pracujou.
- Bože. No teda. - Jo, je to hrozný.
Já jsem nechtěl, ale máma mě donutila.
Tak jsem na to kývl.
Pak přišel lockdown a myslel jsem, že se tomu vyhnu,
jenže ona to zas vytáhla, takže to provedeme přes Zoom.
- Nudím tě? - Ne.
- Já bych o tom nejradši nemluvil. - Bože, promiň, jenom jsem unavenej.
- Vypadáš tak. - Ale hovno.
- Ale vážně, jsi v pohodě? - Jenom teď mívám zlý sny.
Aha.
O co v nich jde?
Je tam plno lidí bez roušek.
- Fakt? - Jo, fakt.
- To je ujetý. - Proč? Je to docela…
- Moje sny nedávají smysl. - Takový mám taky,
- ale tyhle jsou děsivý. - To jo.
Snažím se před těma lidma utéct…
„Dejte mi pokoj, proč nemáte roušku?“ Chápeš?
Ale ať jdu kamkoliv, je tam někdo další bez roušky.
Jo.
A pak už nechci znovu usnout, protože bych je zase viděl.
Jo.
Jeden z práce to dostal.
V práci?
Ne, asi na rodinné oslavě.
- Nepřizná to, ale je to tak. - Ježíši.
A je v pohodě?
To nevím.
Neozývá se.
A ty jsi v pohodě?
Jo, jsem.
Nic mi není.
Vy na něco hrajete?
Ptáte se proto, že…
- Vidíte tu kytaru. - Jo.
Promiňte.
To je trapný. Chtěl jsem ji odnést.
Otevřel jsem Zoom, uviděl ji tam a říkal si…
Nechci být jako týpek, co říká: „Jsem muzikant,
protože mám na pozadí kytaru.“
Jo. Kdybych ji teď šel odnést, bylo by to divný.
Tím víc bych na ni upozornil.
Myslel jsem, že si nevšimnete. Pardon.
To nic. Nemusíme o ní mluvit.
- V pohodě. - Ne, já ne… Ano.
Vlastně muzikant tak nějak jsem.
Jak „tak nějak“?
Dobrá otázka. Jak to myslím? Asi že se tím neživím.
Jo. To vím.
- To je dobře. Nevadí. - Počkat, jak to víte?
- Jste učitel, ne? - Jo.
No, s opravdovým hudebníkem bych na rande nikdy nešla.
S opravdovým?
Promiňte, myslela jsem s profesionálním.
S někým z hudebního průmyslu.
No tak to jsem pro vás ten pravej.
Nemyslím, že nejste opravdový hudebník.
- Nic se neděje. - Omlouvám se.
- Máte kapelu? - Nemusíte se mě ptát.
- Nemusíme o tom mluvit. - Zajímá mě to.
Povězte.
Dobře, kapelu nemám.
Ale spoustu věcí člověk zvládne sám.
Díky vrstvení a podobně.
Aha, co je vrstvení?
Když nahrajete víc různých částí zvlášť a pak je dáte dohromady.
Jasně, takže děláte na albu?
Ne.
I když co v dnešní době znamená album, že?
To nevím.
Jo. Dělám…
Nevím, co dělám. Prostě něco a bude to super.
Mám to skoro hotové. Už jenom bubny a… Jo.
- To zní dobře. - Dík.
Kdy ty bubny nahrajete?
Bubny jsou těžké. Je to…
Skutečné bicí jsou asi to jediné, co v ložnici nejde nahrát.
Můžete použít falešné bubny jako všichni, ale to není ono.
Takže…
- Aha. - Jo.
A jak tu píseň dokončíte?
Proč?
Totiž…
Já věci dotahuju do konce.
Podívejte, já o hudbě nic nevím…
Každej o hudbě něco ví, ne?
Já ne.
Vy si nikdy nic nepustíte?
To jo, hudbu mám ráda.
Akorát o ní nic nevím.
Co jste slyšela naposled?
To nevím.
A která písnička se vám teď líbí?
Netuším.
Dobře. Pamatujete si nějaké cédéčko z dětství?
Žádná cédéčka jsem neměla.
Aha.
Byly fakt drahý, to si pamatuju.
To je pravda.
Dával jsem za to všechny peníze. Všechno jsem utratil za cédéčka.
Protože tenkrát to byla jediná možnost, jak si něco poslechnout.
Když jste chtěla něco konkrétního.
Jinak bylo jenom rádio.
- Já poslouchám jenom rádio. - Uf.
Uf? Co je na tom špatného?
Víte co? Nic.
Dobře.
Co je?
Nic, jenom…
Myslím, že jste na něco přišla.
Kde jste vyrůstala?
Tady.
- Jo? Kde? - V LA.
Já vím, ale kde?
Ve Valley.
Já taky.
- Fakt? A kde? - Van Nuys.
To je náhoda, naši pořád bydlí na Ranchito Avenue.
Hustý.
To jsme si spolu museli hrát v parku nebo tak.
My do parků nechodili, máma je nesnáší.
Co jí vadí na parcích?
Spíš na hřištích.
Nesnáší písek. Mimo jiné.
- Sympatická dáma. - Hej, buďte milej.
No jo, pardon.
Chcete ji vidět?
Jo.
Seznámila nás, měl bych jí poděkovat.
Tak to je ona.
- To jsou vaši? - Jo.
- To je hezký. - Díky.
Mám rád, když se lidi na fotkách neusmívají.
Fakt? A proč?
Přijde mi to upřímnější.
Já nikdy nemám chuť se smát, když na mě někdo namíří foťák.
Oni se ale nesmějí nikdy.
- Nejen na fotkách. - Tomu nevěřím.
Tak nějak to je.
Jak „tak nějak“?
Měli hodně těžký život. Úplně jiný než my.
Tam, odkud pochází, to tehdy bylo fakt špatné.
Přišli sem, nic neměli, ale zvládli to.
Jo. To je jak moji prarodiče z máminy strany.
Mám jenom jednu fotku pradědečka a na té se rozhodně nesměje.
- Odkud byl? - Z Ruska.
Z Ruska.
- Jo. Odkud jsou vaši? - Z Korey.
Pár mých žáků je z první generace.
Jejich rodiče sem přijeli asi jako ti vaši.
Je to fenomén.
Jak to myslíte?
Každý z nich je určitě jiný, ale…
Mám tam jednu holku a ona…
Narodila se tady, ale rodiče jsou z Íránu.
Věci, o kterých mluví nebo píše,
jsou naprosto odlišné od toho, co jsem v deseti řešil já.
Chápete, třeba…
Každé léto tam jezdívala.
Před pár lety tam ale jezdit přestala,
protože asi mají strach z naší vlády.
Je to hrozné.
Je mi jí fakt líto,
ale stejně myslím, že ji to v jistém smyslu posílilo.
Je nesmírně vnímavá, bystrá a zapálená.
Až vyroste, nakope všem zadky.
Na tu holku bych si vsadil.
- Jak se jmenuje? - Nicki.
Nicki.
Nemáte hlad?
Jo.
- To mám. - Já taky.
Řekl, že si připadá malý.
- Ach bože. - Jo, je skvělej.
Je to hrozně upřímný a přemýšlivý kluk.
Ty si kvůli vesmíru připadáš malý?
Jo, ty ne?
Není to to hlavní, co při pohledu na tu fotku cítím.
Ty Big Picture znáš?
Jo, vždyť jsem místní.
- V Griffithově observatoři jsem byla. - No jo.
- Ta fotka mě nadchla. - Mě taky.
Ale říkáš, že si připadáš malý.
To jo.
Aha.
Já u toho spíš nechápu, že mám to štěstí být člověkem.
Chápeš. Mám tělo, mozek, ruce a oči.
Můžu vidět a dělat různé věci.
Můžu být tenhle šílený, složitý mechanismus,
protože v tom prázdnu a mezi smítky prachu a obláčky plynu
je jeden šutr, kde jsou pro to vhodné podmínky?
A je tady vlažná voda,
takže do sebe částice v moři můžou narážet miliardy let pořád dokola,
až se začnou spojovat a množit.
A z toho jsem se vyvinula já?
A teď tady můžu sedět a jíst vynikající zeleninové kari
a mluvit s tebou přes Zoom.
Cože?
To je opak toho být malý.
Všechno ostatní je malé, a já můžu být takhle velká?
Ty jo.
Jo. Velkej si nepřipadám nikdy.
- Ale chápeš mě. - To jo, je to zázrak.
Ne, zázrak to není.
To je na tom to parádní. Fakt se to stalo.
Zázraky jsou fiktivní.
To bych neřekl.
- To je definice zázraku. - Není.
V tom případě definuj zázrak.
Dobře.
Zázrak je něco, co nejde vysvětlit.
Jo, ale tohle vysvětlit jde, ne?
Není to nějaká smyšlená historka. Je to věda.
- Věda se z historek skládá. - Bacha.
Co je?
- Nebuď proti vědě. - Nejsem.
Ale zní to tak.
Teď jsi řekl, že se věda skládá z historek.
Historky jsou opakem vědy.
Dostanou nás akorát do problémů.
Moment. Věda, tak jak ji chápu,
je o lidech, co se snaží pochopit, co se doopravdy děje.
Jednou z nejlepších věcí na vědcích je, že jsou pokorní
a uznávají, že nikdy nic nemůžou vědět na sto procent.
Takže se aspoň snaží.
Rozhlíží se, sbírají důkazy.
A snaží se to pochopit tím, že vypráví historky.
Těm historkám se říká hypotézy.
Pak ty hypotézy testují tím, že posbírají další důkazy.
A občas se spletou a musí tu historku změnit.
Občas mají pravdu a historka může platit dál,
dokud nenajdou nové důkazy, které ji zpochybní.
Pak musí vymyslet novou historku.
To říkáš svým žákům?
Jo. Tohle já do nich hučím.
Líbí se mi to.
Fakt?
Tak díky.
Stejně bys jim ale neměl říkat, že se věda skládá z historek.
Budou si myslet, že to celé je výmysl.
Dobře. A co jim mám říct?
Můžu říct, že jsou pravdivé.
Dobře.
Historky, které se pomalu zpřesňují.
Bezva.
Paráda.
To jim odteď budu říkat.
- To zní dobře. - Jestli teda souhlasíš.
Jo, souhlasím.
Tak jo.
Fakt?
Jo.
To mi k tobě nesedí.
Už je to pryč. Ale rozhodně to tak bylo.
Vážná deprese?
Co znamená „vážná“?
Že byla vážná.
Možná mám vážné úzkosti.
Máš úzkosti?
Asi jo.
Kdyby byly vážné, poznal bys to.
Připadají mi docela hrozné.
To ale není vážné.
Jednou jsem nešel do práce.
Já nešla do práce sedm týdnů.
Co?
Ne, jenom…
Myslel jsem, že se mnou je to vážné.
Nezhasneme?
Klidně.
Teď tě nevidím.
To nevadí.
Vzpomínáš, jak si lidi kdysi volali a neviděli se u toho?
No jo, kdysi dávno v únoru.
Slyším tě, jak dýcháš.
To je jak ve čtrnácti.
Jak to?
Takhle to bývalo s klukama.
Celé hodiny jsme prokecali po telefonu.
Protože nikdo neuměl řídit.
Takže se lidi nemohli scházet.
Jo. Měla jsem jednoho přítele.
Asi se to tak dá říct.
Aspoň pro mě to tenkrát byl „můj přítel“, ale nikdy jsme se neviděli.
Všechno se dělo po telefonu.
Co se dělo?
- Fakt všechno. - Cože?
Však víš. Říkala jsem mu, co bych mu udělala.
Aha. A cos říkala?
To ti nepovím.
- Proč ne? - Protože.
Dobře.
A dělala jsi ty věci někdy potom?
- Ne. - Ne?
Osobně to bylo jiné.
Telefon měl prostě něco do sebe.
Možná je dobře, že naše první rande bylo přes počítač.
Možná.
Co by se stalo, kdybychom šli na opravdové rande?
To nevím. Já rande nesnáším.
- Já taky. - Ale fakt.
Jo, já taky.
Jakmile tam přijdu, už to chci mít za sebou.
Přesně.
Obvykle během prvních šedesáti sekund poznám,
že to nikam nepovede.
Jo, přesně.
Ale chybí mi restaurace.
Mně ne.
První rande by se neměly dělat na veřejnosti.
- Je to jak nějaké představení. - Jak to myslíš?
První rande musí být na veřejnosti, kdyby ten chlap byl úchyl.
No jo.
Ale lidi okolo mi zas tak nevadí.
Spíš celá ta situace.
Je to jak pracovní pohovor.
Sedíte naproti sobě u stolu a oba se navzájem posuzujete.
Je to jak při nějakém obchodu.
A nakonec se možná máte políbit.
Kdo se chce líbat s někým, koho sotva zná?
Sotva se známe a taky tě chci líbat.
Já tebe taky.
Fakt?
Myslím, že jo.
Ale na opravdovém rande bys to neudělala?
Asi ne, co?
Dobrou noc.
Já bych si myslel, že se ti nelíbím.
Nechtěl bych být vlezlý, takže bych ti hned nezavolal.
Ty by sis pak myslela, že to nemyslím vážně, když nevolám.
Takže bys nezavolala ani ty a oba bychom si šli svou cestou.
Ty spíš?
Promiň, usnula jsem! Co si děláš k snídani?
Prostě je toho hodně. Proto bych asi měla jít.
Do večera z toho musím udělat prezentaci.
Jo, je toho hodně.
To je…
Je to vzrušující.
Pro mě každopádně.
Jo.
Žijeme ve vzrušující době.
- Cože? Teď? - Jo.
Vzrušující bych ji zrovna nenazval.
Kvůli covidu?
Jo, a řadě dalších věcí.
Já to ale myslím z širšího hlediska.
Širší než celosvětová pandemie to nebude.
Jistěže jo.
Děje se to jenom pár měsíců.
Jo, ale ještě to dlouho bude pokračovat.
I kdyby to pokračovalo roky, tak myslím celou éru, ve které žijeme.
No nevím. Tohle je ta éra, ve které žijeme.
Myslíš, že už to bude jenom horší?
Spousta lidí to tak má.
Ale ne většina.
Dlouhodobě ne, podle statistik.
No tak. Koukni se na lidi, ne na statistiky.
Víš, mluvila jsem o tom se spoustou kamarádů.
- O čem? - A…
Ze všech lidí, co známe,
jsou z toho všeho vyděšení jenom bílí chlapi.
- A… - Jasně.
Podle mě je to proto, že odjakživa máte tu výhodu, že můžete předpokládat,
že všechno dobře dopadne.
A když teď musíte čelit těžké situaci,
připadá vám to jako konec světa.
Nevím, co na to říct.
Jo, jsem běloch a jsem chlap a…
Ano, je to výsada.
Ale to, co říkáš, na mě nesedí.
Já vím.
Jestli myslíš, že čekám, že všechno dobře dopadne,
tak mě neznáš.
Podle mě nikdy nic nedopadne dobře.
Možná proto nikdy nic nedokončíš.
Asi bych měla jít.
Tak jo.
- Ahoj. - Čau.
Kruci.
Voláte Emily Songové. Zanechte vzkaz a já se ozvu. Díky.
Ahoj Emily, tady Josh.
Nechávám ti vzkaz.
Nevím, jestli tu hlasovku používáš. Já ne.
Chtěl jsem se ti omluvit a nechtěl jsem ti to psát, takže…
Fakt se omlouvám.
Vím, že jsem občas negativní, a nechci takovej být.
A taky jsem si vzpomněl, jak jsi říkala, že nic nevíš o hudbě.
Promiň za tak dlouhej vzkaz. Něco jsem poslouchal.
„Waterloo Sunset“ od The Kinks.
Vlastně je jedno, co to bylo za písničku. To chci právě říct.
Poslouchal jsem a vzpomínal, jak se jmenuje to album,
kdy vyšlo a jaký další alba v tom roce vyšly.
Došlo mi, že tu písničku vůbec nevnímám.
Měl jsem plnou hlavu těch hloupostí, na kterých nezáleží.
Kdybych nic z toho nevěděl,
možná bych prostě jenom mohl poslouchat tu hudbu.
A tak mě napadlo…
Moc rád bych si s tebou někdy něco poslechl.
Chci vidět, jak to děláš ty.
Moc se mi líbíš.
Tak jo. Ahoj.
- Dobrý den, pojďte. - Díky.
Vítejte. Tohle je ono.
- Krása. - Díky.
Tak fajn.
Ještě mi dáte zbytek platby.
- Kreditka? - Už jsem to zaplatil přes mobil.
Přes mobil jste zaplatil půlku a druhou půlku osobně.
Jasně. Fajn.
Dobře.
Dneska je to zpomalený.
To nevadí.
Ne, neprošlo to.
Ale tu první půlku jsem zaplatil tou samou kartou, takže…
- Zkusím to znovu. - Jo, možná je to moc pomalý.
- Nic. Možná jste ji vyčerpal. - Nevyčerpal.
- Vyčerpal. - Nemáte jinou kartu?
Mám, ale nikdy ji nepoužívám.
Taky jsem ji vyčerpal, tak jsem si pořídil tuhle s nižším úrokem.
Tu starou pomalu splácím.
Takže tam asi máte dost na zaplacení té druhé půlky.
To jo, ale řekl jsem si, že ji nebudu používat.
Správný rozhodnutí.
- Bolí to. - To je mi jedno.
Pardon.
- Můžeme znovu, prosím? - Jo, jedem.
Teď tady toto.
Nikde jinde.
Teď tady toto.
Nikde jinde.
- Časy. - Čas.
Čas.
Tak jo…
Teď tady toto.
Je možné, že si neuvědomují, že nikdy nepřestaneme?
Nikde jinde.
Nepřestaneme.
Teď tady.
Teď tady toto.
Úkol, jenž nám byl stanoven, není nad naše síly.
Nikde jinde.
Jsme tu pospolu.
Teď tady.
Teď tady toto.
Nikde jinde.
Teď tady toto.
- Vidíte. - Nikde jinde.
Teď tady toto.
Teď tady toto. Teď…
Chcete to slyšet?
Jo, moment.
- Od začátku? - Jo, díky.
Překlad titulků: Kristina Himmerová