И така, Общата картина.
Това е най-любимото ми нещо.
Ако отидете в обсерваторията, там имат снимката разпечатана, огромна,
върху грамадна стена, по-голяма от салона ни.
Манди? - Това е цялата Вселена?
Страхотен въпрос. Това е... Не. Това е щура работа.
Това е малко късче от Вселената.
Ако вдигнете пръст...
Вдигнете пръст. Да, добре.
Ако сте навън през нощта и вдигнете пръст така към небето,
ще покриете една-две звезди, нещо такова.
Но ако имате телескоп, ще видите всичко това -
всички звезди, всички галактики - всичко от снимката
е все едно едно пръстче от Вселената.
И времето ни изтече.
Още нещо, преди да се разделим.
Въпрос, свързан с анкетата в края на годината.
Вдигнете ръка, ако искате да учите повече астрономия.
Един, двама, трима, четирима. Чудесно.
Кой не иска?
Рамон? Защо не?
Не знам.
Кара ме да се чувствам нищожен.
Разбирам те.
Може би сега му е мястото да ви попитам как се чувствате,
затворени вкъщи, предвид положението.
Някой иска ли да сподели?
Добре, супер.
Откъде се появи момичето?
От "Тиндър" или... Как беше другото? "Бъмбъл"?
Мамка му. "Джейдейт"?
От "Джейдейт" ли? - Не.
Майките ни са колежки.
Майко мила. - Да, това e ужасно.
Опъвах се, но мама настояваше. Накрая приех.
Като дойде локдаунът, реших, че ми се е разминало.
Но тя пак повдигна темата каза да го направя по "Зум".
Досадно ли ти е? - Не.
С огромен кеф бих сменил темата.
Боже, извинявай. Просто съм изморен.
Видът ти е уморен. - Майната ти, не е!
Не, само казвам. Добре ли си? - Сънувам кошмари.
Какво сънуваш?
Много хора без маски.
Сериозно? - Съвсем.
Колко странно! - Кое му е странното? Много е...
Моите сънища са хаос. - И аз имам шантави сънища, но тези...
Тези са плашещи. - Да.
Тичам ли, тичам, опитвам се да се махна,
крещя да ме оставят, защо не носят маски.
Но където и да отида, се появява някой без маска.
Да.
И не искам да заспивам отново, защото пак ще ги видя.
Да.
Един колега го пипна.
На работа ли се зарази? - Не, на семеен празник, ако не се лъжа.
Не си признава, но съм почти сигурен. - Господи.
Добре ли е?
Не знам.
Не се е обаждал.
Ти добре ли си?
Да. Добре съм, да.
Добре съм.
Свириш ли?
Питаш, защото... Ти си...
Видяла си китарата. - Да.
Извинявай.
Много неудобен момент. Мислех да я преместя.
Отворих "Зум"
и тогава я видях отзад, и си казах...
Не исках да се фукам, че съм някакъв музикант,
да ти навирам китарата си.
Един вид... Аз...
Реших, че ако сега я преместя,
повече ще привлека вниманието и...
Да. Мислех, че няма да я видиш. Съжалявам.
Няма нужда да говорим за нея.
Няма проблем. - Не, нищо, аз... Да.
Аз съм музикант. Нещо такова.
Как така "нещо такова"?
Уместен въпрос.
Не съм професионален музикант.
Е, да. Знам.
Това е добре. Спокойно.
Чакай, ти откъде знаеш?
Учител си, нали? - Да.
Не бих се съгласила за среща с истински музикант, така че...
Истински музикант?
Извинявай, имах предвид професионален.
С някой, който е в бранша, работи това.
Ясно. В такъв случай, аз съм твоят човек.
Не казах, че не си истински музикант.
Спокойно, не го мисли. - Извинявам се.
В група ли свириш, или... - Не се чувствай длъжна.
Да сменим темата. - Не, интересно ми е.
Разкажи ми.
Добре. Не съм в група.
Но човек може да направи много неща сам.
С оувърдъбинг и прочее.
Добре. Какво е "оувърдъбинг"?
Например, като записваш,
можеш да изсвириш отделни части и да ги събереш.
Ясно, значи правиш албум?
Не.
Тоест, в наши дни какво значи албум?
Не знам.
Да. Правя...
Не знам какво правя. Нещо. Ще стане велико.
Почти е готово, остават ударните и... Да.
Звучи готино. - Благодаря.
Кога ще запишеш ударните?
Те са трудната част, те са като...
Да запишеш ударните е нещото, което още не става от спалнята.
Може да използваш фалшиви - всички правят така, но не е същото.
Така че...
Да.
И как ще довършиш песента?
Защо?
Аз...
Обичам да довършвам нещата.
Не разбирам нищо от музика, така че...
Всеки разбира от музика поне малко.
Аз не.
Никога ли не слушаш?
Напротив, обичам музика.
Просто не знам нищо за нея.
Какво слуша последно?
Не знам.
Добре. А коя песен ти харесва?
Нямам представа.
Добре. Помниш ли някой диск, който си имала като малка?
Нямах дискове.
Бяха много скъпи, това помня.
Много скъпи, да.
Там отиваха всичките ми пари. Каквото съберях, давах за дискове.
Защото по онова време
това беше единственият начин да слушаш музика.
Ако искаш да чуеш нещо конкретно.
За всичко друго имаше радио.
Аз слушам само радио.
Лошо ли е радиото?
Не че е лошо.
Добре.
Какво?
Не, аз...
Мисля, че имаш право.
Къде мина детството ти?
Тук.
Къде? - В Ел Ей.
Не, ясно, но къде?
В Долината. - И аз.
Така ли? Къде? - Ван Найс.
Странно! Нашите и досега живеят на "Ранчито".
Като нищо сме играли заедно в някоя градинка.
Мама мрази градинки, не ходехме. Как може да мразиш градинка?
По-скоро детските площадки.
Тя не понася пясък и много други неща.
Явно е чаровница. - Я по-възпитано!
Добре, извинявай.
Да ти я покажа ли?
Да. Тя ни запозна, трябва да й благодаря.
Ето я.
Това са вашите, нали? - Да.
Много мило.
Обичам, когато хората не се усмихват за снимката.
Така ли? Защо?
Така е по-истинско.
Никога не ми идва да се усмихна, когато някой ме снима.
Но те не се усмихват изобщо.
Не само по снимките.
Не може да е вярно. - Да, но някак си е.
Как така "някак си"?
Животът им е бил много тежък, не като нашия.
Там, откъдето са дошли навремето... Било е трагично.
Дошли са тук без нищичко. Но са се справили.
Нещо като моите прабаба и дядо.
По майчина линия.
Имам само една снимка на прадядо.
Изобщо не е усмихнат.
Откъде е? - Русия.
Русия.
Да. А вашите откъде са? - Корея.
Много от учениците ми са първо поколение.
Родителите им явно са дошли като твоите.
Това е... Важно е.
В какъв смисъл?
Не, всяко дете е различно, но...
Едно от децата е... тя е...
Тя е родена тук, но техните са от Иран.
Някои неща, за които говори и пише,
са коренно различни от онова, което ми се въртеше в ума на десет.
Разбираш ли, тя сякаш...
Всяко лято се връщала там.
Но преди няколко години спряла.
Предполагам, че се боят от правителството ни.
Ужасно е.
Много ми е мъчно за нея.
Но и си мисля, че всичко това я прави по-силна.
Тя е изключително будна, интелигентна, влага страст.
Като порасне, ще е трепач.
Залагам главата си, че ще успее.
Как се казва? - Ники.
Ники.
Не си ли гладен?
Гладен съм.
Да. - И аз така.
А той: "Кара ме да се чувствам нищожен".
О, боже. - Нали? Как да не го обичаш.
Много искрено и разумно момче е.
Ти чувстваш ли се нищожен пред Вселената?
Да. С теб не е ли така?
Не е основното чувство, което тази снимка буди у мен.
Знаеш ли Общата картина?
Е, как не. Местна съм.
Била съм в обсерваторията "Грифит". - Да.
Обичам Картината. - И аз.
Но нали те карала да се чувстваш нищожен? - Да.
Ясно.
У мен буди почуда от това, че съм човек.
Разбираш ли? С тяло, мозък, ръце, очи.
Че мога да виждам и правя неща.
Една невероятно сложна жива система.
Защото все пак от празния Космос, сред всичките прашинки и газове,
съществува малък къс камък, където има нужните условия.
И има топла вода,
така че частиците в океана могат да се срещат
отново и отново, милиарди години наред,
докато започнат да се лепят една за друга и да се възпроизвеждат, а плодът съм аз.
А сега седя тук и хапвам вкусно зеленчуково къри
и си говоря с теб по "Зум".
Кажи, не е ли яко?
Това е точно обратното на нищожен.
Всичко е дребничко, как може да съм такава голяма?
Никога не съм се чувствал голям.
Но ме разбираш. - Да. Чудо е.
Не, не е чудо.
Точно това му е готиното - че е станало.
А чудесата са измислица.
Невинаги.
Чудото по определение е такова. - Не.
Добре, дай определение за "чудо".
Добре.
Чудо е нещо, което не можеш да обясниш.
Да, но това можем.
Не е приказка, измислена от някого, а наука.
Науката се състои от приказки. - Внимавай.
Защо?
Не бъди противник на науката. - Не съм.
Но така звучиш.
Каза, че науката се състои от приказки.
Приказките са точно обратното на наука.
Те само ни вкарват в бели.
Почакай. Целта на науката, поне така, както аз я разбирам,
е да помогне на хората да проумеят какво се случва.
Но хубавото на учените е това, че са достатъчно скромни,
за да признаят, че никога няма как да знаят нещо с абсолютна сигурност.
Правят каквото могат.
Наблюдават, събират доказателства
и се опитват да намерят логика в цялото, разказвайки история.
Тази история се нарича хипотеза.
А после изпитват тази своя хипотеза, събирайки още данни.
Понякога грешат и се налага да променят историята си.
Но друг път са прави и поддържат историята,
докато не попаднат на нови данни, които доказват, че все пак грешат.
И трябва да съчинят нова история.
Това ли казваш на учениците?
Да, такива неща им разправям.
Харесва ми.
Така ли?
Благодаря.
Не бива да им казваш, че науката се състои от приказки.
Ще решат, че всичко е измислица.
Добре, а как да им го казвам?
Да кажа, че се състои от истински истории? - Добре.
Които стават все по-истински.
Чудесно.
Хубаво.
Занапред ще им казвам така.
Одобрявам. - Щом ти одобряваш...
Да, така е.
Добре.
Наистина ли?
Да.
Не ти отива.
Вече не, но преди беше друго.
Тежка депресия?
Какво значи "тежка"?
Значи тежка.
Дали тревожността ми е тежка?
Страдаш от тревожност ли? - Мисля, че да.
Ако е тежка, щеше да го усетиш.
Усещането е много лошо.
Това не я прави тежка. - Един ден дори не отидох на работа.
Аз не ходих седем седмици.
Какво?
Не, нищо, само...
Мислех, че моето състояние е тежко.
Ще угасим ли лампите?
Да.
Сега не те виждам.
Нищо.
Помниш ли, когато хората говореха по телефона, без да се виждат на видео?
Да! Беше някъде през февруари.
Чувам дишането ти.
Както, като бях на 14.
В какъв смисъл?
С момчетата.
С часове си говорехме по телефона.
Защото никой не можеше да шофира и нямаше как да се срещнем на живо.
Да. Имах едно гадже.
Сигурно това е бил. Тогава така говорех за него - "гаджето ми".
Но така и не се видяхме реално.
Всичко се случи по телефона.
Кое "всичко"?
Случи се всичкото всичко. - Моля?
Сещаш се. Казвах му какво бих му правила...
И какво му казваше?
Няма да ти кажа.
Защо не? - Така.
Добре.
А направи ли нещата, които му каза, че му правиш?
Не. - Не ли?
Да, очи в очи не е същото.
По телефона е различно.
Може би е за добро, че първата ни среща е чрез компютъра.
Може би.
Според теб какво щеше да стане, ако бяхме на истинска среща?
Не знам. Мразя срещите.
И аз така. - Не, аз наистина.
Не, аз наистина.
В мига, в който стигна на срещата, искам само тя да свърши.
Да, точно.
Защото обикновено в първите 60 секунди вече съм наясно,
че нищо няма да излезе.
Именно.
Липсват ми заведенията.
На мен не.
Първите срещи не бива да са сред хора.
Изисква се съобразяване. - Какви ги дрънкаш!
Винаги трябва да са сред хора, ако човекът се окаже изнасилвач.
Добре.
Мен другите хора не ме притесняват толкова, колкото...
Цялостната ситуация. Сякаш си на интервю за работа.
Седите на масата един срещу друг и все едно се оценявате взаимно.
Сякаш преговаряте по сделка.
А накрая може би трябва да се целунете.
Да целуваш човек, когото виждаш за пръв път?
И ние така, а искам да те целуна.
И аз искам да те целуна.
Така ли?
Струва ми се, че да.
Не би го направила, ако бяхме на истинска среща.
Вероятно нямаше, а?
Лека нощ.
Щях да си помисля, че не ме харесваш.
И за да не съм нахален, не бих ти се обадил веднага.
Тогава ти щеше да решиш, че намеренията ми не са сериозни,
понеже не звъня.
На свой ред не би ми се обадила и щяхме да продължим с живота си.
Спиш ли?
ЕМИЛИ
ИЗВИНЯВАЙ, ЗАСПАЛА СЪМ. КАКВО ПРАВИШ ЗА ЗАКУСКА?
Доста е.
Затова трябва да затварям
и да събера всичко в презентация до края на деня.
Много работа.
Това е...
Много интересно.
Поне за мен, да.
Да.
Страхотно е, че сме живи.
Сега ли? - Да.
Не бих нарекъл това "страхотно".
Заради КОВИД ли?
Да, и още разни неща.
Да, но ти говоря на макроравнище.
Колко по-макроравнище от глобална пандемия?
Разбира се.
Това е само от няколко месеца.
Да, но сигурно ще продължи дълго.
Дори да е още няколко години, аз ти говоря за ерата, в която сме.
Струва ми се, че точно това сега е ерата ни.
Мислиш, че нещата ще се влошават ли?
Така се случва на мнозина.
Не на повечето. Не и дългосрочно, ако проследиш статистиката.
Да, но не бива така. Погледни живота им, не статистиката.
С много от приятелите ми обсъждаме това.
Кое? - И...
От всичките ни познати тези,
които най-силно се стряскат от ставащото, са бели мъже.
И аз... - Добре.
И според мен причината е в това, че винаги сте имали привилегията
да очаквате, че нещата ще се наредят.
И сега, изправени пред нещо различно,
сякаш идва краят на света.
Не знам какво да кажа.
Аз съм бял мъж и...
Това е привилегия.
Но не мисля, че описаното от теб, отговаря на мен.
Знам.
Ако мислиш, че аз мисля, че нещата все се нареждат...
…значи не ме познаваш изобщо.
Лично аз никога не мисля, че нещата ще се наредят.
Сигурно затова не довършваш нещата.
Трябва да затварям.
Добре.
Чао. - Чао.
По дяволите.
Това е номерът на Емили Сонг. Оставете съобщение и ще ви звънна.
Здравей, Джош е.
Оставям ти гласова поща.
Не знам дали я прослушваш, аз - не.
Исках да ти се извиня, но не исках да е с есемес и...
Наистина съжалявам.
Знам, че понякога съм доста черноглед, а не искам.
Но си мисля и за думите ти, че не знаеш нищо за музиката.
Извинявай, ще е дълга гласова поща. Слушах нещо.
"Залезът при Ватерло" на "Кингс". Няма значение коя е песента.
И точно това искам да кажа.
Слушах я и се опитвах да си спомня от кой албум е,
а после - през коя година излиза албумът, и други албуми от същата година...
И осъзнах, че не слушам песента.
Бях прекалено зает
да мисля за тъпотии, които изобщо не са важни.
Ако не знаех всички тези неща,
може би щях просто да слушам музиката.
И това ме накара да се замисля,
че бих искал да послушам музика заедно с теб някой път.
Искам да видя как го правиш ти.
Аз... Много те харесвам.
Добре. Чао.
Здрасти. Влизай. - Благодаря.
Заповядай. Това е помещението.
Чудесно. - Благодаря.
Добре.
Ще взема остатъка от плащането.
С карта? - Нали платих от телефона?
Половината. Другата половина е лично.
Ясно, добре.
Добре.
Днес става бавно.
Няма нищо.
Не, не мина.
Но аз...
Платих останалата част от сесията със същата карта.
Ще опитам пак. - Може би е, защото е бавно.
Не минава. Надхвърлил си лимита. - Не съм.
Надхвърлил съм го. - Имаш ли друга?
Имам, но никога не я използвам.
Защото там превиших и отворих тази, защото лихвата е по-ниска
и постепенно плащам по другата.
Сигурно имаш достатъчно, за да платиш остатъка.
Така е, но съм се зарекъл да не я използвам.
Правилно.
Сърцето ме боли. - Дреме ми.
Съжалявам.
Може ли отново? - Да, повтаряме.
Сега, тук, това.
Никъде другаде.
Сега, тук, това.
Никъде другаде.
Времената. - Времето.
Времето.
Добре, добре...
Сега, тук, това.
Нима може да не осъзнават, че никога няма да изчезнем?
Никъде другаде.
Няма да изчезнем... Няма...
Сега, тук...
Сега, тук, това.
Поставената задача не ни е непосилна.
Никъде другаде.
Ето ни заедно.
Сега, тук...
Сега, тук, това.
Никъде другаде.
Сега, тук, това.
Сега разбирате. - Никъде другаде.
Сега, тук, това.
Сега, тук, това. Сега...
Искаш ли да чуеш това?
Да, един момент.
Отначало ли? - Да, благодаря.
Превод на субтитрите Анна Делчева