Містер Корман
Узагалі не можу сказати нічого поганого.
У неї прекрасні оцінки, на уроках вона працює.
Ставить цікаві питання, має свою думку.
Я впевнений, що коли вона виросте,
то зможе робити в житті все, що схоче.
Аякже.
Що-що?
Нічого. Дякую. Приємно, що ви так кажете.
Я так вважаю.
Ні, я знаю.
-Добре. Ну... може, у вас є питання… -Просто…
Я теж така була.
-Ясно. -Ага. Так.
Ох, боже. Коли мені було 11 років, я вчилася на відмінно.
-Клас. -Боже мій.
П'ятий клас? Та ви що. Як я шарила в математиці.
-Усі тести на 100 балів. -Прекрасно.
Це, звичайно, ні на що не впливало, але тоді було приємно.
Знаєте, всі мені казали те саме.
«Вона така розумна. Зможе робити все, що забажає».
І що це мені дало?
Треба відповісти?
-Ні-ні. -Та нічого. Усе нормально.
Тим більше в мене є справи. Тому можете відповісти.
-Дякую вам. Та нічого. -Це неважливо. Можемо…
Нічого. Дякую, що приділили мені час.
Добре. Дякую вам.
-Бувайте. -До побачення.
Йо. Поговори, будь ласка, з батьком.
-Він тобі дзвонить? -Та вже не вперше.
-Я ж казав не давати йому номер. -Я дав десять років тому.
-Що мені робити? -Не відповідай.
-Чувак, він без кінця дзвонить. -Вимкни телефон.
Чувак, у мене є дочка. Я не можу вимкнути телефон.
-Ти можеш… Він потім перестане. -Візьми телефон.
-Не можу. Не треба. -Тоді я відповім. Так, відповім.
Йо, Арті. Вітаю. Як життя?
Алло? Віктор?
Привіт, тату.
Джошу, господи. Слава богу.
Не треба посеред ночі дзвонити Віктору.
У мене інфаркт. Чуєш?
Будь ласка. Мені страшно.
А голос нормальний.
-Мені треба в лікарню. -То їдь у лікарню.
-У мене нема машини. -Коли ми востаннє бачилися, то була.
Та коли ж це було?
Послухай, якщо в тебе справді інфаркт, дзвони 911.
Вони не встигнуть приїхати.
Заради бога, думаєш, я прикидаюся? Ні.
Я з 19:30 не відчуваю лівої руки.
Тоді я й подзвонив уперше, а ти не відповів.
Мені стає гірше.
У грудях болить. Не можу дихати.
У голові паморочиться. Господи. Паморочиться в голові.
Усе крутиться. Усе крутиться.
О боже. Усе крутиться. Крутиться. Ох, як крутиться.
Боже.
-Сідай позаду. -Що?
У світі пандемія. А ти без маски.
-Сідай позаду. -Добре.
-Непоганий район. -Рушай, будь ласка.
Ти відкрив кредитку на моє ім'я.
Що?
Кажу, ти відкрив кредитку на моє ім'я.
-Не знаю, про що ти. -Мене знайшов колектор.
А, то звичайний розвод.
Кредиткою платили в «Ше Джейс» у Санта-Моніці.
-Туди багато хто ходить. -Я не ходжу, а от ти ходиш.
І що? Вони знають, де твій тато любить поїсти.
Наче це так важко дізнатися.
Я міг би тобі сказати, де любить їсти його тато.
Дай мені часу до завтра. Я все з'ясую.
Ти ж не сказав свій ІПН?
ЛІКАРНЯ ШВИДКА ДОПОМОГА
Ну, до побачення.
Що? Висадиш мене, мов таксист?
Так, тобі ж потрібна була машина.
-Так. -Ну, то йди.
Ти зі мною не підеш?
Ні. У лікарню я з тобою зараз не піду.
Ти взагалі в курсі, що коїться у світі?
Якщо ти не підеш, то і я теж.
-Ще й як підеш. -Нащо? Мені там не допоможуть.
-Допоможуть, якщо в тебе інфаркт. -Може й нема.
Ясно. Тобто ніякого інфаркту в тебе й не було.
Ні, думаю був. Та, здається, вже минув.
Хіба це погано? Ти б хотів, щоб я зараз помирав?
У мене були тривожні симптоми. Слава богу, вони проходять.
Ходімо вип'ємо.
-Геть. -Та ну.
-Куди ти зараз? -Додому.
-І що ти там робитимеш? -Ляжу спати. Уже 02:00.
Якщо поїдеш зараз додому, все одно не заснеш.
Давай. Одну чарочку.
-Бари закриті. -Я знаю одне місце. Це…
Ти ж знаєш, що я не п'ю. Не п'ю з 13 років.
Що, не пам'ятаєш?
Ну, добре. Тоді випиймо кави.
-Тату, все закрито. -Тоді підемо в Макдак.
Я не зайду всередину Макдака!
Та візьми. Я ж тобі купив.
Ні, дякую.
Добре. Ну, я питиму тільки з однієї,
може, ти передумаєш.
-Не передумаю. -Добре.
От чорт. Здається, випив з обох.
-Мені все одно. -Добре.
То… як ти?
Нормально. А ти?
Як мені відповідати?
Тобі справді цікаво, як у мене справи, чи ти питаєш, щоб я відчепився?
-Чим займаєшся? -Чому ти питаєш?
Я питаю, бо мені справді цікаво, як у тебе справи.
Може, тобі не цікаво, як у мене справи, зрештою, я старий і нудний.
Але ж ти молодий. У тебе життя має вирувати.
Вибач, але я тебе розчарую.
-Та чого ти? Ти ніколи… -Що ти хочеш?
Нічого не хочу. Хочу лише дізнатись, як ти.
Послухати про твоє життя. Про те, що тебе турбує.
Ти ж мій син. Я хочу все знати.
Давай. Що завгодно. Чим ти сьогодні займався?
Не печеш хліба, як усі?
Кажуть, що тепер усі печуть хліб.
Усім потрібні дріжджі, а їх ніде нема.
У тебе є дріжджі?
Ні. Я просто працюю.
-Виступаєш? По скайпу чи… -Не виступаю. Це робота.
Та я знаю, що то важка праця, коли заробляєш цим на життя.
Я вчитель.
Он як. Ясно. Тобто? Даєш приватні уроки?
Учитель п'ятих класів. Початкова школа в західному Вен-Найсі.
Зажди, ти… вчителюєш у школі?
Так. Тобто зараз по зуму, але так.
-А диплом хіба не потрібен? -Я отримав диплом учителя.
Господи.
Ну, і як воно?
Мені подобається.
Це прекрасно. Бляха, я тобою дуже пишаюся, чесно.
Прямо день пройшов не дарма. Та цілий рік пройшов не дарма.
Ти… Знайшов щось, що тобі подобається, і займаєшся цим.
Що ще треба? І ти – вчитель. Допомагаєш дітям.
Я просто йду поруч, а вже почуваюся хорошою людиною.
Хочеться всіх обдзвонити й розказати, що мій син – учитель.
Ну все, все.
Думаю, прекрасно, що ти це робиш.
-Чесно. -Ну, дякую.
А ти чим займаєшся?
Я? Та сам знаєш.
Я… Узагалі-то, я багато читаю останнім часом.
Не вмикаю телевізора, відкриваю книжку.
-Читав «Злочин і кару»? -Ні.
Неймовірний роман. Такий російський.
Він про хлопця, який убив стареньку,
причому не заради грошей.
Ніяких раціональних підстав її вбивати він не мав.
Але ти розумієш, навіщо він це зробив.
Він божеволіє, та ти йому співчуваєш,
-бо йому ні з ким поговорити… -Що ми робимо?
Що… Ну, я говорю. Ми знов починаємо говорити.
-Але ж ми ні про що не говоримо. -Добре. Про що хочеш поговорити?
Знаєш що? Чому б нам…
-Я піду назад. -Як Бет?
-Як діти? -Нормально.
-Я їх нечасто бачу. -Ну, частіше, ніж я.
Молодшу я взагалі ще не бачив. Сара, так її звуть?
-Так. -Ну, мабуть, ти й сам розумієш.
Мені дуже боляче,
що в мене є онука, а мені не можна з нею бачитися.
Ти не знаєш, у чому річ? Бо я, чесно кажучи, не розумію.
Твоя сестра завжди занадто гостро на все реагувала,
але це вже ні в які ворота.
Я кілька разів запізнився на дитячий майданчик, і раптом…
Річ не в тому, що ти запізнився. Ти був під кайфом. І впустив Девіда.
-Що-що? Я не був під кайфом. -Я там був.
-Так, ти бачив мене під кайфом. -Ти стопудово був під кайфом.
-Ти не слухаєш. -Чого саме я не слухаю?
Я намагався не дати впасти іншій дитині.
Не знаю, чи ти пам'ятаєш, бо, очевидно, вирішив,
що це має бути історія про те, який я роздовбай.
Інша дитина лізла нагору тієї штуки – як її там? –
а батьків ніде не було. Мабуть, у телефонах сиділи.
Поряд був лише я. Хлопчик почав падати.
А я зміг однією рукою його вхопити.
Якби я його не зловив, він би, мабуть, скрутив собі в'язи.
Так, мені довелося одну руку забрати від Девіда.
Так, він справді вислизнув і приземлився на спину.
Навіть не забився, просто злякався.
Та висновок з цього, як я зрозумів, такий, що я небезпечний.
Це ж не я вирішив.
Ну, дякую за підтримку.
Та й кому той Девід потрібний? Гівнюк малий.
А яка з себе Сара?
Абсолютна протилежність Девіда. Прекрасна дитина.
Слава тобі господи.
Розкажи про неї.
-Скільки їй уже? -П'ять років.
Ох, боже.
Вона…
Вона любить дуже тихі звуки.
Ми з нею сидимо у дворі,
якщо випадає побути наодинці,
і просто слухаємо вітер, чи сов, чи щось іще.
І кажемо одне одному, що почули.
Намагаємося дуже тихо розмовляти. Дізнатися, хто шепоче найтихше.
-Отаке ми з нею робимо. -Авжеж.
-Ми теж так робили. -Як ми робили?
Хто прошепоче найтихше. Ми гралися в таку гру.
-Ні, не гралися. -Гралися.
-Жартуєш? Ти не пам'ятаєш? -Ні.
Ти був дуже малий. Такого ж віку, як вона.
Мабуть, вона теж не згадає, що ви так робили,
-коли виросте. -Думаю, згадає.
Знаєш, це несправедливо. Якесь божевілля.
Коли ти був малий, ми з тобою точно
постійно шепотілися.
-І вигравав той, хто шепотів найтихше. -Вибач. Я не пам'ятаю.
Не знаю, що й сказати.
Ти мені краєш серце.
Мабуть, ти не пам'ятаєш багато того, що ми робили разом.
Пам'ятаєш, як я грав у «Трубадурі»?
Ти про це часто розказуєш.
Не з моїх розповідей. Ти ж там був.
-Так, знаю. Бачив фото. -І не з фото. Ти сам це пам'ятаєш?
Можливо. Важко сказати. Я був малий.
Ти дуже хотів піти. Це пам'ятаєш?
Я вже готувався виходити, а ти дуже хотів зі мною.
Я сказав Рут: «Хочу, щоб син побачив мій виступ у "Трубадурі"».
Вона відповіла, що ти ще малий. Що ти вже був у ліжку. А я сказав...
«Не хочу сперечатися.
Це найважливіший вечір мого музичного життя.
Тому я не хочу про це сперечатися».
Я вийшов з будинку. Сів у машину.
Об'їхав квартал, щоб вона почула, як я поїхав.
Вийшов з машини. Повернувся до будинку.
Заліз до тебе в кімнату крізь вікно й забрав тебе.
Саме тому ти на фото в піжамі. Бо я тебе витяг потай.
Ми разом їхали в машині,
лише ти і я, через каньйон Колдвотер у Голлівуд.
Ти цього не пам'ятаєш?
-Може, пам'ятаю. -Ну, спробуй.
Важко сказати. Так, може й пам'ятаю.
То була найкраща мить мого життя. Я не перебільшую. Найкраща.
Коли я їхав у «Трубадур», а ти сидів поруч.
Цей момент я й досі згадую з теплом, бо…
Ну, сам виступ… Не те щоб він був поганий.
Та нічим особливим він не відзначився.
Порожніх місць вистачало. То був вечір вівторка.
Глядачі — зграя модних придурків,
які себе вважали такими крутими рокерами,
що нормальні пісні були не для них.
Якщо в тебе не було «Маршаллів», педалі «вау-вау»
і якоїсь дурнуватої назви, типу «Слеш» чи «Пафф»,
чи як там тих металюг, що вважали себе «Лед Зеппелін», ти всім був байдужий.
Це історія всієї моєї невизначної кар'єри.
Але ти…
Ти відривався на повну.
Ти був прямо там, збоку сцени,
бо в «Трубадурі» нема лаштунків.
І так я міг тебе бачити.
І щоразу, як мене починало нудити від тих довбодятлів у шкіряних штанях,
які собі про щось тринділи, поки я намагався співати,
я дивився на тебе й бачив, що ти дивишся прямо на мене.
І з виразу твого обличчя було ясно як день, що…
що ти по-справжньому слухав музику. І…
Хоч це ти пам'ятаєш? Пам'ятаєш, як я співав?
Так.
Пам'ятаєш, так?
Я себе не нахвалюю, та від самісінького твого народження,
коли я тобі співав, ти моментально включався.
Ти ще навіть повзати не вмів, а я знав, що ти будеш музикантом.
І я маю на увазі не «в музичному бізнесі», а…
Справжнім музикантом, митцем. Ти завжди так глибоко все відчував.
Я тебе тримав на руках, ходив по дому й співав тобі.
Як ти був ще зовсім малий, це завжди діяло.
Коли щось було не так, і ти плакав, я казав: «Давай мені малого», –
і ти заспокоювався після кількох пісень.
Перед сном я тобі співав щодня. Роками одну й ту саму пісню.
Це ти точно пам'ятаєш, так?
Пам'ятаєш пісню?
-Місячна річка -Тату.
Тату, не треба.
Шириною понад милю
Коли-небудь я ефектно тебе перетну
Ти змушуєш мріяти й розбиваєш серця
Куди б ти не прямувала Я теж попрямую туди
Ми – двоє волоцюг
Що мандрують світом
У ньому стільки варто побачити
Ми шукаємо той самий край веселки
За поворотом на мене чекає
Моя найліпша подруга
Місячна річка і я
А потім я казав: «На добраніч. Я тебе люблю».
А ти що казав?
Мені треба додому. Зранку треба працювати.
Так. Мені теж.
Тобі теж?
-Так. Що, здивований? -Так.
За рік чи два багато чого може статися. Скільки минуло, два роки?
-Майже три. -Ну от…
-І чим ти займаєшся? -Тобто?
Ти сказав, що працюєш. Чим займаєшся?
А, так. Я… Знов продажами займаюся, нічого нового.
Вишу на телефоні, переводжу чеки в готівку.
Жах та й годі.
-Люди під час пандемії щось купують? -Судячи з усього, дехто купує.
Та професія змінилася ще до всього цього божевілля.
У ній не лишилося ніякої честі.
Клієнт ще не взяв слухавку, а вже тебе ненавидить.
У цієї роботи… нема майбутнього. Хочу її кинути.
-Ага. -Так.
А поки що відкладаю гроші.
Щойно назбираю 20 штук – якщо вчасно зберу – у мене є варіант.
Що?
Якось так вийшло, що ти намагаєшся зібрати 20 000$,
потім у тебе фейковий інфаркт, і ти дзвониш мені?
Це ти спитав, чим я займаюся. Я нічого не казав. Це ти спитав.
Я хочу скористатися нагодою
і розповів тобі про це в ході розмови,
-бо ти спитав. Ось і все. -Ясно.
Та чого ти? Це ж Чак Ферґюсон. Ти ж знаєш Чака.
Ми якось провели день у його плавучому домі на тій пристані.
-Ти пам'ятаєш той дім. -Узагалі-то, здається, пам'ятаю.
Ну от. Чак за ці 20 років непогано розвинув бізнес мінісховищ.
У людей купи непотрібного мотлоху.
Викидати не хочуть. А його треба десь зберігати.
У Чака вже є штук шість.
У центральній Каліфорнїі.
А тепер він придивляється до нового, в Ланкастері. Він мені все розказав.
Начальник там поганий. Він його купить, збільшить прибутки.
Дохід буде високий. І це кризостійкий варіант.
У них навіть тепер усе прекрасно, бо, сам розумієш,
якщо люди втрачають житло,
то барахло їм треба десь діти.
За кілька років цей варіант окупиться.
Треба спершу спитати Чака, та я й тебе можу взяти в долю,
-якщо хочеш. -Ну от, почалося.
-Та я не нав'язую тобі… -Тату, в мене нема 20 000$.
-У мене ніскільки нема. -Я не хочу від тебе грошей.
Навіть якби в мене були гроші на рахунку,
я б тобі їх не дав, бо ми добре знаємо, що ти з ними зробиш.
-Неправда. -Я їду додому.
Гей, я кажу, що це непра… Ти навіть не уявляєш, яке в мене життя!
Гей!
Гей, не йди від мене.
Послухай, я… Я не такий, як був. Не такий.
Ти точнісінько такий, як і завжди.
І я не можу тобі допомогти.
Знаєш, а ти прямо як я.
Ні. Я все життя присвятив тому, щоб не бути, як ти!
Ти себе ненавидиш, прямо як я!
Не можеш не думати про те, що мав зробити
і чому не зробив.
А тепер уже пізно.
І твій мозок прокручує все по колу, прямо як мій.
Різниця лише в тому, що я звинувачую тільки себе.
А от ти звинувачуєш мене.
Це зручно, правда ж?
Коли винний хтось інший, а не ти.
Так. Приємно.
Майже як наркотик.
Гей. Тобі є куди піти?
За мене не турбуйся.
Джошу! Прокидайся. А то все пропустиш.
Зможеш подивитися. Давай. Отак.
Знаю, що важко, та ми зможемо.
Воно того варте. Я ж казав, що до нас летить метеор?
Казав, що це кінець усьому.
Он. Бачиш? Тільки не бійся.
Боляче не буде. Усе станеться дуже швидко.
Це буде найяскравіша хрінь, яку ти бачив, а потім усе скінчиться.
Та це нічого, бо ми це побачимо. І я тебе люблю.
Я вас обох дуже люблю. Люблю вас. Люблю.
Я вас люблю.
Переклад субтитрів: Ольга Сушицька