Så det är egentligen bara goda nyheter.
Hon har enastående betyg och är aktiv under lektionerna.
Hon ställer bra frågor och har egna åsikter.
När hon blir äldre kan hon säkert göra vad hon vill med sitt liv.
Visst.
Ursäkta?
Nej. Tack. Det var rart.
Jag menar det.
Jag vet.
-Okej. Nå… Hade du några frågor… -Jag bara…
Jag var precis som henne.
-Schyst. -Japp. Jo…
Gud, jo. Jag fick bara toppbetyg när jag var 11.
-Najs. -Herregud.
Och femman? Kom igen. Jag ägde på matten.
-Jag fick alla rätt på proven. -Grymt.
Alltså, det spelade ingen roll, men det kändes bra då.
Alla sa alltid samma sak.
"Hon är så smart. Hon klarar allt hon vill."
Vad fick jag för det?
Måste du svara?
-Nej då. -Nej, det är okej. Det är lugnt.
Jag måste gå ändå. Du kan ta det. Och tack.
-Det är okej. Vi kan… -Nej, det är lugnt.
Det är lugnt. Tack för din tid.
Okej. Tack.
-Hej då. -Hej.
Yo. Kan du snälla prata med din far?
-Ringde han dig? -Hela tiden.
-Du skulle inte ha gett honom ditt nummer. -För tio år sen?
-Vad ska jag göra? -Svara inte.
-Han slutar inte ringa. -Stäng av mobilen.
Jag har en dotter. Jag kan inte.
-Kan du… Han slutar efter ett tag. -Snälla, svara.
-Jag kan inte. Svara inte. -Jag tänker svara.
Yo, Artie. Hur är läget?
Hallå? Victor?
Hej, pappa.
Josh. Herregud. Tack och lov.
Du kan inte ringa till Victor mitt i natten.
Jag har en hjärtattack. Hör du mig?
Snälla. Jag är rädd.
Du låter okej.
-Jag måste åka till sjukhus. -Gör det då.
-Jag har ingen bil. -Du hade det senast vi sågs.
Ja, men hur länge sen var inte det?
Du, om du verkligen har en hjärtattack ska du ringa 112.
De hinner inte hit i tid.
För Guds skull, tror du att jag skojar? Jag gör inte det.
Jag har inte haft känsel i min vänstra arm sen 7:30.
Det var då jag först ringde, men du svarade inte.
Och det blir bara värre.
Jag har bröstsmärtor. Jag kan inte andas.
Jag blir yr. Herregud, vad yr jag blir.
Det snurrar.
Herregud! Det snurrar. Åh, det snurrar.
Jösses.
-Baksätet. -Va?
Pandemin. Du har inte ens mask på dig.
-Baksätet. -Okej.
-Fint ställe. -Kan du snälla köra?
Du skaffade ett kreditkort i mitt namn.
Va?
Jag sa att du skaffade ett kreditkort i mitt namn.
-Jag vet inte vad du pratar om. -De skickade inkasso på mig.
Det är bara bluff.
Det fanns en debitering på Chez Jay.
-Många går dit. -Inte jag, men du.
Och? Så de vet var din pappa äter.
Det är inte svårt att lista ut.
Jag kan berätta var den där killens pappa äter.
Ge mig tills imorgon så fixar jag det.
Du gav dem väl inte ditt personnummer?
Då så, god natt.
Va? Ska du bara slänga av mig som nån slags taxichaffis?
Ja, du behövde skjuts.
-Ja. -Gå då.
Kommer du inte med?
Nej. Jag går inte in i ett sjukhus nu.
Har du nån aning om vad som pågår?
Okej. Om du inte går, gör inte jag det heller.
-Det gör du definitivt. -Varför? Det gör ingen nytta.
-Jo, om du har en hjärtattack. -Inte nödvändigtvis.
Okej. Så du hade ingen hjärtattack?
Jag tror att jag hade det, men inte nu längre.
Vadå, är det så hemskt? Vore det bättre om jag var döende nu?
Jag hade besvärande symtom. De avtar, lyckligtvis.
Vi tar oss en drink.
-Ut. -Kom igen.
-Vart ska du? -Hem.
-Vad ska du göra där? -Sova. Hon är 2:00 på natten.
Du kommer inte att kunna somna direkt ändå.
Kom igen. En sängfösare.
-Barerna är stängda. -Jag vet ett ställe. Det är bara…
Du vet att jag är nykterist, va? Sen jag var 13 år.
Minns du inte det?
Okej, då. Vi tar en kaffe.
-Allt är stängt! -Då går vi till nån jävla McDonald's.
Jag går inte in på McDonald's!
Ta en. Jag köpte den åt dig.
Nej, tack.
Okej. Jag dricker bara från den ena ifall du ångrar dig.
-Jag gör inte det. -Okej.
Fan, jag tror jag råkade dricka ur båda.
-Jag bryr mig inte. -Okej.
Så… hur är allt?
Bra. Du då?
Nå, hur vill du att jag ska svara på det?
Vill du verkligen veta eller försöker du bara blidka mig?
-Vad gör du nuförtiden? -Varför frågar du?
För att jag seriöst vill veta hur du mår.
Du kanske inte vill veta hur jag mår, men jag är gammal och trist.
Du är ung. Du borde ha mycket på gång.
Ledsen att göra dig besviken.
-Kom igen. Du… -Vad vill du?
Ingenting. Jag vill bara veta hur du har det.
Jag vill veta om ditt liv. Vad du tänker.
Du är min son. Jag vill veta allt.
Kom igen. Vad som helst. Vad gjorde du idag?
Bakar du bröd som alla andra?
Alla bakar visst bröd under den här tiden.
Alla vill ha jäst, men ingen har nån.
Köpte du upp all jäst?
Nej. Jag har bara jobbat.
-Får du gig? Typ på Skype eller… -Inte gig. Jobb.
Alltså, jag vet att det är mycket jobb om man ska leva på det.
Jag är lärare.
Åh, okej. Hur då? Privatlektioner?
Jag är lärare i femte klass i Van Nuys West Elementary.
Vänta, du… Du är lärare i en skola?
Japp. Alltså, det är på Zoom nu, men ja.
-Behöver man inte en utbildning? -Jag har lärarexamen.
Jösses.
Och… hur går det?
Det är underbart.
Det är toppen. Jag är så jävla stolt.
Du räddade min dag. Du räddade hela jäkla året.
Du hittade nåt du gillar och du gör det.
Vad mer? Du lär ut. Du hjälper barn.
Jag mår bra bara av att vara nära dig.
Jag vill ringa alla jag känner och säga att min son är lärare.
Okej.
Hur som helst, det är toppen.
-Verkligen. -Men tack.
Vad pysslar du med?
Jag? Åh, du vet…
Jag… Jag har faktiskt läst mycket.
Bara lämnat tv:n av, öppnat en bok.
-Har du läst Brott och straff? -Nej.
Otrolig. Väldigt rysk.
Den handlar om en kille som dödar en gammal dam,
och inte ens för pengar.
Han har ingen orsak till att döda henne.
Men man förstår ändå varför han gjorde det.
Han tappar förståndet, men man förstår det
-för han har ingen att prata med… -Vad gör vi?
Va… Tja, jag pratar. Vi får prata igen.
-Men vi pratar inte om nåt. -Okej. Vad vill du prata om?
Vet du vad? Vi kan väl…
-Jag vänder hemåt. -Hur mår Beth?
-Och barnen? -Bara bra.
-Jag träffar dem inte så ofta. -Oftare än jag.
Jag har inte ens träffat minstingen. Sara hette hon väl?
-Ja. -Jag behöver knappast påpeka
att det smärtar mig djupt att ha ett barnbarn jag inte får träffa.
Vet du vad det handlar om? För jag är inte säker.
Alltså, din syster överreagerar ständigt, men det här är nåt annat.
Jag kommer för sent till lekparken några gånger och plötsligt…
Det var inte därför. Du var hög. Och du tappade David.
-Hallå, jag var inte hög då. -Jag var där.
-Du har sett mig hög. -Du var 100 % säkert hög.
-Du lyssnar inte. -På vad?
Jag försökte rädda den andra ungen från att ramla.
Du kanske inte minns, för du har tydligen valt
att få det att handla om hur misslyckad jag är.
Men en annan unge klättrade på den där saken,
och föräldrarna syntes inte till. De var säkert på sina mobiler.
Jag var den enda där. Och ungen började ramla.
Jag lyckades få en hand under honom.
Annars hade han säkert brutit nacken.
Visst, jag måste släppa David med en hand.
Visst, han halkade och föll raklång på ryggen.
Ingen skada, bara lite rädd.
Men tydligen är jag nåt slags hot.
Det är inte mitt beslut.
Nå, tack för ditt stöd.
Men vem bryr sig om David? Han har alltid varit odräglig.
Hurdan är Sara?
Totala motsatsen. Underbar.
Prisa Herren.
Berätta om henne.
-Hur gammal är hon nu? -Fem.
Gud…
Hon…
Hon gillar tysta ljud.
Vi kan sitta i trädgården ihop om vi nånsin får egentid,
och vi bara lyssnar efter vinden, en uggla eller nåt.
Och säger vad vi hör.
Vi försöker prata jättetyst. Se vem som kan viska tystast.
-Det är sånt. -Jamen, visst.
-Vi brukade göra det. -Vadå?
Vem kan viska tystast? Det var en av våra lekar.
-Nej. -Jo.
-Skojar du? Minns du inte? -Nej.
Nå, du var liten. Hennes ålder.
Hon lär inte heller minnas det
-när hon blir äldre. -Jag tror det.
Det här är orättvist. Det här är galet.
Du och jag, absolut. När du var liten viskade vi åt varandra.
-Den tystaste vann. -Tyvärr. Jag minns inte det.
Jag vet inte vad jag ska säga.
Jag är förkrossad.
Du minns nog inte mycket vi gjorde ihop.
Minns du kvällen jag spelade på Troubadour?
Du nämner det ofta.
Inte från mina historier. Du var där.
-Jag vet. Jag har sett fotot. -Inte fotot. Minns du det?
Kanske. Det är svårt att säga. Jag var liten.
Nå, du ville verkligen följa med. Minns du det?
Jag var på väg ut genom dörren, och du ville verkligen följa med.
Jag sa till Ruth: "Jag vill att min son ska se mig spela på Troubadour."
Hon sa att du var för liten. Du var redan i säng. Och jag sa:
"Jag tänker inte gräla om det. Det här är min karriärs största kväll.
Jag tänker inte sitta här och gräla." Så jag gick ut. Jag hoppade in i bilen.
Jag körde runt kvarteret, så att hon hörde mig köra iväg.
Jag hoppade ut ur bilen. Jag gick tillbaka till huset.
Jag klättrade in genom ditt fönster och hämtade dig.
Det var därför du var där i pyjamas, för jag smugglade ut dig.
Okej? Vi körde dit tillsammans,
bara vi två, över Coldwater Canyon till Hollywood.
Minns du inte det?
-Kanske. -Kom igen, försök.
Det är svårt att säga. Ja, jag kanske minns det.
Det var mitt livs största ögonblick. Jag överdriver inte.
Att köra till Troubadour med dig bredvid mig.
Det är stunden jag fortfarande värdesätter, för att…
Alltså, själva showen… Den var ingen besvikelse eller nåt.
Den var bara inget spektakulärt.
Stället var inte packat. Det var en tisdag.
Publiken var ett gäng trendiga skitstövlar som tyckte att de var för häftiga
för att uppskatta riktig musik.
Om man inte hade Marshall-förstärkare och en wah-wah-pedal
och ett fånigt namn som Slash eller Puff,
eller allt det där som pudelrockarna hade, så var ingen intresserad.
Och där är historien om min gudsförgätna karriär.
Men du…
Du hade så roligt.
Du var där på sidan av scenen, för Troubadour har ingen backstage.
Så jag kunde se dig.
Varje gång jag blev led på alla puckon i läderbrallor
som pratade med varandra när jag försökte sjunga
så tittade jag åt ditt håll, och du tittade tillbaka.
Det syntes så tydligt på ditt ansikte att…
Att du verkligen lyssnade på musiken. Och…
Minns du åtminstone det? Minns du att jag sjöng?
Ja.
Ja, det gör du.
Inte för att skryta eller nåt, men sen dagen du föddes
lyssnade du alltid när jag sjöng.
Jag visste att du skulle bli musiker redan innan du kunde krypa.
Och jag menar inte i musikbranschen. Jag menar…
En riktig musiker. En artist. Du kände den alltid så djupt.
Jag brukade gå runt i huset och sjunga för dig.
Det var min grej när du var bäbis.
Om du var arg eller grät sa jag: "Ge honom till mig."
Efter några låtar lugnade du ner dig.
Jag sjöng för dig varje natt vid läggdags. Samma visa i flera år.
Du minns den väl?
Minns du den?
-Moon river -Pappa.
Pappa, sluta.
Sen sa jag: "God natt. Jag älskar dig."
Och vad sa du sen?
Jag borde fara hem. Jag måste jobba imorgon.
Ja. Jag med.
Du med?
-Ja. Vadå, är det så överraskande? -Ja.
Mycket kan hända på ett år eller två. Vad är det, två år sen?
-Nästan tre. -Ja, så…
-Vad gör du? -Vad menar du?
Du sa att du måste jobba. Med vad?
Åh, jo. Jag är… försäljare igen, samma gamla visa.
Du vet, ringer hit och dit, tjänar kosing. Det är en katastrof.
-Köper folk saker i en pandemi? -Vissa lär göra det.
Men jobbet hade redan förändrats.
Det finns ingen heder i det.
Kunden hatar dig innan han ens har svarat.
Alltså, det… Det håller inte. Jag måste sluta.
-Jaha. -Ja. Jag bara sparar ihop lite.
Bara jag får ihop 20 000 i tid så har jag en väg.
Vadå?
Du råkar bara försöka få ihop 20 000,
sen får du en låtsas-hjärtattack och ringer mig?
Du frågade vad jag gör. Det var du som tog upp det.
Det är ett tillfälle som jag berättade om under vårt samtal
-för att du frågade. -Okej.
Kom igen. Det är Chuck Ferguson. Du känner honom.
Vi tillbringade en dag på hans husbåt i marinan.
-Du minns nog båten. -Jag tror faktiskt det.
Chuck har gjort bra ifrån sig de senaste 20 åren inom lagring.
Folk har så mycket de inte behöver.
De vill inte slänga det. De måste ha det nånstans.
Chuck har några tiotal. Mest i centrala Kalifornien,
men han tittar på en ny i Lancaster. Han berättade om det.
Dålig ledning, så han köper det, ökar omsättningen.
Bra avkastning. Och det är konjunktursäkert.
De håvar in pengarna just nu.
När folk blir av med sina hem måste de ha sina grejer nånstans.
Det går jämnt upp om några år.
Jag måste fråga Chuck, men du kan säkert få en andel
-om du vill. -Där har vi det.
-Nej, jag försöker inte… -Jag har inte 20 000 dollar.
-Jag har noll. -Jag är inte här för det.
Även om jag hade några pengar
skulle jag inte ge dem till dig, för vi vet vad du skulle göra.
-Det stämmer inte. -Jag far hem.
Jag sa att det inte st… Du har ingen aning om hur mitt liv är!
Vänta!
Gå inte när jag pratar med dig!
Du, jag är inte som jag brukade vara. Jag är inte det.
Du är precis likadan som alltid.
Och jag kan inte hjälpa dig.
Du är precis som jag.
Nej. Jag ägnade mitt liv åt att inte vara som du!
Du hatar dig själv, precis som jag!
Du kan inte sluta tänka på allt du borde ha gjort
och varför du inte gjorde det. Nu är det för sent.
Dina tankar bara snurrar, precis som mina.
Skillnaden är att jag inte klandrar nån annan än mig själv.
Och du klandrar mig.
Och det är väl trevligt.
Att kunna skylla det på nån annan.
Ja. Det känns bra.
Lite som en drog.
Vänta. Har du nånstans att ta vägen?
Oroa dig inte för mig.
Josh! Vakna. Du ska inte missa det här.
Du får se det. Kom, nu åker vi.
Jag vet att det är jobbigt, men vi klarar det.
Det är värt det. Sa jag inte att en meteor är på väg?
Jag sa ju att det här är slutet.
Där. Ser du den? Var inte rädd.
Det gör inte ont. Det är över så snabbt.
Det blir det ljusaste ni nånsin sett, men sen är det över.
Men det är okej, för vi fick se det. Och jag älskar er.
Jag älskar er båda så mycket. Jag älskar er.
Undertexter: Borgir Ahlström