Ja. Samo pohvalim jo lahko.
Njene ocene so odlične in izjemna učenka je.
Postavlja dobra vprašanja in ima svoje mnenje.
Prepričan sem,
da bo v življenju zelo uspešna.
Ja.
Prosim?
Ne. Hvala. Zelo lepo od vas.
Resno mislim.
Vem.
Prav. No… …imate kakšno vprašanje…
Bila sem ji podobna.
-A tako. -Ja.
Mojbog. Pri 11-ih sem imela same odlične ocene.
-Lepo. -Mojbog.
V petem razredu? Matematiko sem razturala.
-Dobivala sem vse točke. -Izjemno.
Ni bilo zelo pomembno, a sem se dobro počutila.
Vsi so mi govorili isto.
"Bistra je. Če bo le hotela, bo uspešna."
In kam me je to pripeljalo?
Se morate oglasiti?
-Ne. -V redu je.
Itak moram iti, zato kar uredite.
-Hvala. V redu je. -Ni treba. Lahko…
V redu je. Najlepša hvala za vaš čas.
Hvala vam.
-Adijo. -Adijo.
Oj. Govori z očetom, prosim.
-Te je klical? -Večkrat, stari.
-Sem rekel, da mu ne daj številke. -Pred desetimi leti?
-Kaj naj naredim? -Ne oglasi se.
-Ne bo nehal klicati. -Izključi telefon.
Hčerko imam. Ne morem ga izključiti.
-Čez čas bo nehal. -Prosim, oglasi se.
-Ne morem. Ne delaj tega. -Oglasil se bom. Ja.
Oj, Artie. Kako si?
Halo? Victor?
Živjo, oče.
Josh, kristus. Hvala bogu.
Victorja ne moreš klicati sredi noči.
Srčni napad imam. Me slišiš?
Prosim, bojim se.
Slišati si v redu.
-V bolnišnico moram. -Potem pa pojdi.
-Nimam avta. -Nazadnje si ga še imel.
Ja. Kdaj je bilo to?
Če imaš res srčni napad, pokliči 112.
Ne bodo prišli pravočasno.
Misliš, da nakladam? Ne nakladam.
Leve roke ne čutim že od pol osmih.
Zato sem te poklical, pa se nisi oglasil.
In čedalje huje je.
Boli me v prsih. Ne morem dihati.
Omotičen sem. Kristus. Zdajle sem omotičen.
Vrti se mi, vrti se mi.
Mojbog. Vrti se mi, vrti se mi, vrti se mi.
Kristus.
-Zadaj sedi. -Kaj?
Pandemijo imamo, ti pa si brez maske.
-Zadaj sedi. -Prav.
-Lep kraj. -Vozi, prosim.
Na moje ime si vzel kreditno kartico.
Kaj?
Na moje ime si vzel kreditno kartico.
-Ne vem, o čem govoriš. -Poslali so mi izterjevalca.
Vse to so goljufije.
En račun je bil iz Chez Jay v Santa Monici.
-Veliko ljudi hodi tja. -Jaz ne, ti pa.
Torej vedo, kje tvoj oče rad jé.
To ni težko izvedeti.
Povem ti, kje oče tistega moškega rad jé.
Daj mi čas do jutri, pa ti povem.
Saj jim nisi povedal številke zavarovanja.
REŠILEC
Lahko noč.
Me boš kar odložil kot taksist?
Potreboval si prevoz.
-Ja. -Torej pojdi.
Ne greš z mano?
Ne, zdajle ne grem s tabo v bolnišnico.
Veš, kaj se dogaja po svetu?
Če ti ne greš, tudi jaz ne grem.
-Šel boš. -Zakaj? Nič bolje ne bo.
-Bo, če imaš srčni napad. -Ni nujno.
Torej sploh nisi imel srčnega napada.
Imel sem ga, ampak zdaj ga nimam več.
Je to slabo? Bi raje, da bi zdaj umiral?
Imel sem zaskrbljujoče simptome, ki pa so se umirili.
Pojdiva na pijačo.
-Ven. -Daj no.
-Kam greš? -Domov.
-Kaj boš delal? -Spat grem. Ura je dve zjutraj.
Ne boš mogel spati.
Samo ena pijačka.
-Bari so zaprti. -Vem, kam lahko greva.
Veš, da ne pijem. Že od 13. leta ne.
Si pozabil?
Prav, pa pojdiva na kavo.
-Vse je zaprto. -Pojdiva v klinčevi McDonald's.
Ne grem tja noter!
Vzemi eno. Zate sem jo kupil.
Ne, hvala.
Prav. Samo iz ene bom pil,
če si boš premislil.
-Ne bom si premislil. -Prav.
Sranje. Iz obeh bom pil.
-Briga me. -V redu.
Kako si?
Dobro. Pa ti?
Kakšen odgovor želiš slišati?
Te res zanima, kako sem, ali me hočeš samo pomiriti?
-Kaj počneš zadnje čase? -Zakaj te zanima?
Zato, ker me res zanima, kako si.
Morda te jaz ne zanimam, ker sem star in dolgočasen.
Ti pa si mlad. Moralo bi se ti dogajati.
Žal mi je, da sem te razočaral.
-Daj no. Nikoli… -Kaj hočeš?
Nič. Samo zanima me, kaj počneš.
Kako živiš, o čem razmišljaš.
Moj sin si. Vse me zanima.
Karkoli mi povej. Kaj si počel danes?
Pečeš kruh kot vsi ostali?
Menda v tem času vsi pečejo kruh.
Vsi hočejo kvas, a ga ni mogoče dobiti.
Imaš kvas?
Ne. Samo delam.
-Nastopaš? Po Skypu ali… -Ne, službo imam.
Vem, da je težko, če se moraš s tem preživljati.
Učitelj sem.
A tako. Nudiš zasebne ure?
Učim peti razred na osnovni šoli Van Nuys West.
Poučuješ na šoli?
Trenutno po Zoomu, ampak ja.
-Ne potrebuješ izobrazbe? -Diplomirani učitelj sem.
Kristus.
Kako ti gre?
Uživam.
Odlično. Zelo sem ponosen nate.
Polepšal si mi dan. Celo leto si mi polepšal.
Imaš službo, ki jo rad opravljaš.
Kaj je lahko lepšega? Poučuješ, pomagaš otrokom.
Poleg tebe se počutim kot dober človek.
Takoj bi rad vsem povedal, da je moj sin učitelj.
V redu.
Všeč mi je, kar počneš.
-Res. -Hvala.
Kaj pa ti počneš?
Jaz? Oh, saj veš.
Pravzaprav veliko berem.
Ne prižigam televizije in raje berem.
-Si prebral Zločin in kazen? -Ne.
Izjemno delo. Zelo v ruskem duhu.
Govori o moškem, ki ubije starko, pa ne za denar ali kaj takega.
Nobenega razloga nima za umor.
Vendar razumeš, zakaj je to storil.
Meša se mu, a lahko se poistovetiš,
-ker nima družbe… -Kaj počneva?
No, jaz govorim. Spet se pogovarjava.
-O ničemer ne govoriva. -O čem bi se rad pogovarjal?
Veš kaj? Dajva…
-Nazaj bom šel. -Kako je Beth?
-Kako sta otroka? -Dobro.
-Ne vidim ju pogosto. -Pogosteje od mene.
Najmlajše še nisem videl. Sara je, kajne?
-Ja. -Gotovo mi ni treba poudarjati,
da me zelo boli,
ker ne smem videti vnukinje.
Je kak poseben razlog za to? Zmeden sem.
Tvoja sestra vedno pretirava,
tole je pa nekaj drugega.
Nekajkrat sem zamudil na igrišče in nenadoma…
Ni to problem. Bil si zadet in Davida si izpustil iz rok.
-Takrat nisem bil zadet. -Tam sem bil.
-Videl si me že zadetega. -Zagotovo si bil zadet.
-Ne poslušaš. -Česa ne poslušam?
Skušal sem prestreči drugega otroka.
Najbrž se ne spomniš, ker si se odločil,
da sem totalna zguba.
Še en otrok je plezal po tisti zadevi,
staršev pa ni bilo zraven. Najbrž so telefonarili.
Edini sem bil tam. Otrok je začel padati.
Z eno roko sem ga prestregel.
Če mi ne bi uspelo, bi si otrok zlomil vrat.
Z eno roko sem res izpustil Davida.
Zdrsnil je na tla in padel na hrbet.
Nič hujšega, samo prestrašil se je.
Izplen tega pa je, da sem nevaren.
O tem ne odločam jaz.
Hvala za tvojo podporo.
Sicer pa, koga briga David? Vedno je bil zgaga.
Kakšna je Sara?
Čisto drugačna od Davida. Čudovita je.
Hvala bogu.
Povej mi kaj o njej.
-Koliko je stara? -Pet let.
O, bog.
Ona…
Všeč so ji tihi zvoki.
Skupaj sediva na dvorišču,
če sva slučajno sama,
in poslušava veter, sovo ali kaj takega.
Govoriva si, kaj slišiva.
Govoriva po tiho in tekmujeva, kateri lahko tišje šepeta.
-Take stvari. -Ja. To…
-To sva midva počela. -Kaj sva počela?
Tekmovala v šepetanju. Bila je ena od najinih iger.
-Ni res. -Pa je.
-Se šališ? Se res ne spomniš? -Ne.
Bil si zelo majhen. Istih let kot ona.
Tudi ona se najbrž ne bo spomnila,
-ko bo večja. -Mislim, da se bo.
Tole je nepošteno. Norost je.
Ko si bil otrok, sva si ves čas šepetala.
-Tišji je zmagal. -Oprosti. Ne spomnim se.
Brez besed sem.
Strl si mi srce.
Očitno se ne spomniš marsičesa, kar sva počela skupaj.
Se spomniš večera, ko sem igral v Troubadourju?
Pogosto govoriš o tem.
Ne iz mojih zgodb. Tam si bil.
-Vem, videl sem fotografijo. -Pusti to. Zanima me, če se spomniš.
Morda. Težko rečem. Otrok sem bil.
Zelo si si želel iti. Se tega spomniš?
Bil sem že pri vratih in hotel si iti z mano.
Ruth sem rekel, da si želim, da bi me videl igrati v Troubadourju.
Rekla je, da si premajhen. Bil si že v postelji. Dejal sem:
"Ne bom se prepiral. To je najpomembnejši večer moje umetniške kariere.
Ne bom se prepiral."
Odšel sem in sedel v avto.
Zapeljal sem se po ulici, da me je slišala odpeljati.
Stopil sem iz avta in se vrnil v hišo.
Splezal sem v tvojo spalnico in te spravil ven.
Zato si na fotografiji v pižami. Ker sem te na skrivaj odpeljal.
Skupaj sva se peljala v avtu.
Samo ti in jaz, čez kanjon Coldwater Canyon v Hollywood.
Se ne spomniš tega?
-Morda. -Poskusi.
Težko rečem. Ja, morda se spomnim.
Bil je najlepši trenutek v mojem življenju. Ne pretiravam.
Vožnja do Troubadourja s tabo na sopotnikovem sedežu.
Še danes cenim ta trenutek.
Nastop ni bil ravno razočaranje,
vendar nič posebnega.
Ni bilo veliko ljudi. Bil je torkov večer.
Gostje so bili v glavnem frajerčki,
preveč mahnjeni na rokenrol,
da bi cenili pravo glasbo.
Če nisi imel hudih zvočnikov, tonski filter
in butasto ime, kot Slash ali Puff
ali pa kakšno drugo, ki se je zgledovalo po Zeppelinih, ni bilo nikomur mar.
To je zgodba o moji, od boga pozabljeni karieri.
Ampak ti…
Ti si se zabaval.
Sedel si na robu odra,
ker niso imeli zaodrja.
Da sem te imel na očeh.
Vsakič, ko sem imel zadosti pezdetov v usnjenih hlačah,
ki so čvekali, medtem ko sem poskušal peti,
sem se ozrl k tebi, ti pa si zrl vame.
Na obrazu se ti je videlo,
da si pozorno poslušal glasbo.
Se spomniš vsaj tega? Mojega petja?
Ja.
Se, kajne?
Saj ne da se hvalim, toda od prvega dne, ko si se rodil,
si mi pritegnil, ko sem ti pel.
Še preden si se začel plaziti sem vedel, da boš glasbenik.
Ne mislim na glasbeno industrijo, ampak…
Pravi glasbenik, umetnik. Vedno si globoko čutil glasbo.
Rad sem te nosil po hiši in ti pel.
Kot dojenčka sem te tako pomirjal.
Če si jokal, sem ji rekel, naj te da meni,
in po nekaj pesmih, si se pomiril.
In vsak večer sem ti pel za lahko noč. Leta in leta isto pesem.
Tega se spomniš, kajne?
Se spomniš pesmi?
-Mesečeva reka. -Oče.
Oče, nikar.
Široko se razteza.
Nekoč prečkal te bom v slogu.
Oh, sanjačka, lomilka src.
Kamorkoli greš, grem s tabo.
Dva potepuha
gresta si ogledat svet.
Toliko tega je za videti.
Za isto mavrico se podiva.
Čakava za ovinkom.
Prijateljica draga.
Mesečeva reka in jaz.
Potem sem rekel: "Lahko noč. Rad te imam."
Kaj pa si ti rekel?
Domov grem. Zjutraj delam.
Ja. Jaz tudi.
Ti tudi?
-Ja. Si presenečen? -Ja.
V letu ali dveh se veliko zgodi. Sta minili že dve leti?
-Skoraj tri. -Ja…
-Kaj delaš? -Kako to misliš?
Kakšno službo imaš?
Oh, ja. Spet sem prodajalec.
Telefoniram in unovčujem čeke.
Katastrofa.
-Ljudje med pandemijo kupujejo? -Nekateri že.
A že pred tem se je posel spremenil.
Ni več dostojanstva.
Stranka te sovraži, še preden se oglasi na telefon.
Nevzdržno je. Odnehal bom.
-Aha. -Ja.
Varčujem, veš.
Če pravočasno privarčujem 20 tisočakov, bom izpeljal načrt.
Kaj je?
Poskušaš zbrati 20 tisočakov,
potem zaigraš infarkt in pokličeš mene?
Ti si me vprašal, kaj počnem. Ti si to privlekel na dan.
Dobil sem priložnost
in med pogovorom sem ti to omenil,
-ker si vprašal. To je vse. -V redu.
Za Chucka Fergusona gre. Saj ga poznaš.
En dan sva preživela na njegovi barki v marini.
-Saj se spomniš barke. -Ja, spomnim se.
Chuck je v 20 letih dobro zaslužil z mini skladišči.
Ljudje imajo veliko navlake.
Nočejo je zavreči, nekam pa jo morajo dati.
Chuck jih ima kakšnih ducat, v glavnem v Kaliforniji,
rad pa bi prišel tudi v Lancaster. Povedal mi je.
Rad bi jih kupil in povečal dobiček.
Dobro zasluži, recesija pa nima vpliva.
Zdajle jim gre odlično,
ker ljudje ostajajo brez hiš,
stvari pa morajo nekam dati.
V parih letih se vložek povrne.
Chucka moram vprašati, a te morda lahko vključim,
-če hočeš. -Vidiš?
-Nočem te… -Oče, nimam 20 tisočakov.
-Sploh nič nimam. -Nisem tu zaradi denarja.
Tudi če bi ga imel na banki,
ti ga ne bi dal, ker oba veva, kako bi ga zapravil.
-To ni res. -Domov grem.
Hej, rekel sem… Ne veš, kako živim!
Hej!
Ne obračaj mi hrbta.
Nisem več tak kot prej. Nisem.
Nisi se spremenil.
Ne morem ti pomagati.
Tak si kot jaz.
Ne. Vse življenje se trudim, da ne bi bil tak!
Sovražiš se, tako kot jaz sebe!
Mori te, ker nisi uresničil nekaterih stvari.
Zdaj je prepozno.
Nenehno se sprašuješ o tem, kot jaz.
Razlika je le, da jaz krivim samo sebe.
Ti pa kriviš mene.
To je pa lepo, kajne?
Da je kriv nekdo drug, ne ti.
Ja, dober občutek je.
Kot mamilo.
Hej. Imaš kam iti?
Ne skrbi zame.
Josh! Zbudi se. Tega ne smeš zamuditi.
Lahko greš. Pridi. Takole.
Vem, da je težko, a zmoreva.
Užival boš. Sem ti povedal, da prihaja meteor?
Rekel sem, da bo to konec vsega.
Tam. Vidiš? Nočem, da te je strah.
Ne bo bolelo. V hipu bo konec.
Svetlo bo kot še nikoli, potem pa bo konec.
A nič hudega, ker bomo to videli. Rad te imam.
Oba imam zelo rad. Rad te imam.
Rad te imam.
Prevedla Lidija P. Černi