Pán Corman
Hej. Takže sú to samé dobré správy.
Známky má vynikajúce a v triede je skvelá.
Pýta sa dobré otázky a má vlastné názory.
A som si istý, že keď vyrastie,
dokáže v živote všetko, čo si zaumieni.
Určite.
Pardon?
Teda, ďakujem. To je od vás milé.
Myslím to vážne.
Hej, to viem.
Dobre. Nuž... máte nejaké otázky...
Bývala som ako ona.
- Aha. Jasné. - Hej. Hej.
Božemôj. V jedenástich som mávala čisté jednotky.
- Páni. - Bože.
A v piatej triede? V matike som bola génius.
- Dostávala som 100 % z písomiek. - Skvelé.
Viete, naozaj to nič neznamenalo, ale cítila som sa dobre.
A každý mi hovoril to isté, viete?
„Je taká šikovná. Dokáže všetko, čo si zaumieni.“
A kam ma to dostalo?
Vezmete to?
- Nie, nie. - Nie, v poriadku. To nevadí.
Aj tak musím ísť. Vybavte si to.
- Vďaka. Nevadí. - Naozaj netreba. Môžeme...
To nevadí. Ďakujem pekne za váš čas.
Dobre. Ja ďakujem.
- Dovidenia. - Dovi.
Chlape. Zdvihneš otcovi, prosím?
- Volal ti? - Volá mi, chlape.
- Povedal som, nedávaj mu číslo. - Pred 10 rokmi?
- A čo mám urobiť? - Nedvíhaj.
- Chlape, on stále vyvoláva. - Vypni si mobil.
Mám dcéru, kamoš. Nemôžem si vypnúť mobil.
- Po chvíli prestane, dobre? - Prosím, zdvihni to.
- Nemôžem. Nerob to. - Zdvihnem to. Len sa pozri.
Hej, Artie. Ako ide život?
Haló? Victor?
Ahoj, oci.
Josh, kristeježiši. Vďakabohu.
Nemôžeš Victorovi vyvolávať v strede noci.
Mám infarkt. Počuješ ma?
Prosím. Bojím sa.
Znieš v pohode.
- Musím ísť do nemocnice. - Tak choď.
- Nemám auto. - Keď som ťa naposledy videl, mal si.
Hej. Ale, no, ako dávno to bolo?
Pozri, ak máš infarkt, mal by si zavolať 112.
Nie, určite neprídu načas.
Kristove rany, myslíš, že ťa osieram? To nerobím.
Už od 7.30 si necítim ľavú ruku.
Vtedy som ti volal prvýkrát, ale nezdvihol si.
A zhoršuje sa to, jasné?
Mám bolesti v hrudi. Nemôžem dýchať.
Mám závraty. Ježiši. Práve teraz mám závrat.
Točím sa. Točím sa.
Panebože, točím sa. Točím sa. Ach, ja sa točím.
Ježiši.
- Dozadu. - Čože?
Je pandémia. Nemáš ani rúško.
- Nastúp dozadu. - Fajn.
- Pekný dom. - Choď, prosím ťa.
Založil si si kreditku na moje meno.
Čože?
Vravím, že si si založil kartu na moje meno.
- Netuším, o čom hovoríš. - Poslali za mnou vymáhačov.
To je všetko podvod.
Niekto ňou platil v reštaurácii U Jaya.
- Tam chodí veľa ľudí. - Ja tam nechodím, to ty.
A čo? Tak vedia, kde tvoj otec jedáva.
To sa dá zistiť ľahko.
Poviem ti, kde jedáva otec tamtoho chlapíka.
Daj mi jeden deň. Tú informáciu ti zoženiem.
Nepovedal si im svoje rodné číslo, či?
ZÁCHRANKA
Dobre, dobrú noc.
Čože? Len tak ma vysadíš ako nejaký taxikár?
Hej, potreboval si odvoz.
- Hej. - Tak choď.
Nepôjdeš so mnou?
Nie. Teraz s tebou do nemocnice nepôjdem.
Vnímaš vôbec, čo sa vo svete deje?
Dobre. Nuž, ak nejdeš ty, nejdem ani ja.
- Ale áno, ideš. - Načo? Aj tak to nepomôže.
- Ak máš infarkt, tak áno. - Nie nevyhnutne.
Dobre. Takže si naozaj nemal infarkt.
Ale nie. Myslím, že áno. Ale už ho nemám.
Čo, to je zlé? Radšej by si bol, keby som zomieral?
Mal som znepokojujúce príznaky. Ale ustupujú, vďakabohu.
Tak sa poďme napiť.
- Vypadni. - No tak.
- Kam ideš? - Domov.
- A čo doma? - Pôjdem spať. Sú dve hodiny ráno.
Ak teraz pôjdeš domov, aj tak už nezaspíš.
No. Jeden záverečný.
- Bary sú zavreté. - Viem, kam môžeme ísť. Je to...
Vieš, že som triezvy, však? Som triezvy už od 13 rokov.
Nepamätáš si to?
Dobre, fajn. Tak poďme na kávu.
- Všetko je zavreté, oci. - Pôjdeme do posratého McDonaldu.
Do McDonaldu nevojdem!
Zoberieš si ju? Kúpil som ju pre teba.
Nie, vďaka.
Dobre. Tak budem piť iba z jednej
ak by si zmenil názor.
- Nezmením. - Dobre.
Ach, doriti. Asi som sa napil z obidvoch.
- Je mi to jedno. - Fajn.
Tak... ako sa máš?
Dobre. A ty?
No, akú chceš počuť odpoveď?
Naozaj sa zaujímaš o to, ako sa mám, alebo ma len zabávaš?
- Čo v tieto dni robievaš? - Načo to chceš vedieť?
Chcem to vedieť, lebo ma naozaj zaujíma, ako sa máš.
Ty sa možno nezaujímaš o mňa, ale, no, ja som starý a nudný.
Ty si mladý. Mal by si robiť veci.
Tak to je mi ľúto, že ťa sklamem.
- No tak. Nikdy... - Čo chceš?
Nechcem nič. Len chcem o tebe niečo vedieť.
Chcem počuť o tvojom živote. A na čo myslíš.
Veď si môj syn. Chcem vedieť všetko.
No tak. Hocičo. Čo si dnes robil?
Pečieš chlieb ako ostatní?
Furt počúvam, že všetci teraz pečú chlieb.
A že každý chce droždie, ale nedostať ho.
Dostal si droždie?
Nie. Ja len pracujem.
- Koncerty? Akože na Skype alebo... - Nie. Je to práca.
Ach, to viem, je to tvrdá práca, keď sa tým živíš.
Som učiteľ.
Aha, dobre. Aký? Učíš súkromné hodiny?
Učím piatakov. Základná škola Van Nuys West.
Počkať, ty... Ty učíš na škole?
Hej. Teda, teraz na Zoome, ale hej.
- Nepotrebuješ na to titul? - Mám ho.
Ježiši.
A, teda, ako ti to ide?
Zbožňujem to.
Nuž, to je skvelé. Som na teba kurevsky hrdý.
Zlepšil si mi deň. Zlepšil si mi celý posratý rok.
Našiel... Našiel si niečo, čo miluješ a robíš to.
Čo je viac? A učíš. Pomáhaš deťom.
Som dobrým človekom už preto, že som vedľa teba.
Chcem každému zavolať, a povedať im, že môj syn je učiteľ.
Dobre.
Každopádne, čo robíš je skvelé.
- Naozaj. - Tak vďaka.
A čo robíš ty?
Ja? No, veď vieš.
No... Vlastne veľa čítam.
Veď vieš, vypnúť telku, otvoriť knihu.
- Čítal si niekedy Zločin a trest? - Nie.
Je to úžasné. Teda, veľmi ruské.
Je to o chlapíkovi, ktorý zabije starenku.
Nie pre prachy alebo čo.
Nemá žiadny praktický dôvod na jej vraždu.
Ale ide o to, že chápeš, prečo to urobil.
Prichádza o rozum, ale, no, vžiješ sa doňho,
- lebo sa nemá s kým... - Čo to robíme?
Čo... Nuž, ja rozprávam. Znovu sa rozprávame.
- Rozprávame sa o ničom. - Dobre. O čom chceš hovoriť?
Vieš čo? Čo keby...
- Vrátim sa. - Ako sa má Beth?
- A deti? - Majú sa dobre.
- Nevídam ich tak často. - Častejšie než ja.
Teda, tú malú som ešte ani nevidel. Sara, tak sa volá, však?
- Hej. - Nuž, určite ti to nemusím hovoriť.
Spôsobuje mi úprimnú bolesť,
že mám vnučku a nemôžem ju vidieť.
Nevieš, o čo ide? Lebo ja som naozaj zmätený.
Teda, tvoja sestra vždy reagovala prehnane,
ale toto je úplne iný level.
Párkrát prídem neskoro na ihrisko a zrazu...
O tom to nebolo. Bol si zhulený. A pustil si Davida.
- Pardon. V teň deň som nebol zhulený. - Bol som tam.
- Už si ma zhuleného videl. - Stopercentne si bol.
- Nepočúvaš. - Čo nepočúvam?
Snažil som sa zachrániť iné padajúce decko.
Neviem, či si to pamätáš, lebo si sa asi rozhodol,
že tento príbeh je o tom, aký som darebák.
Ale na tú vec, ako sa to volá, tam liezlo iné dieťa.
Rodičov nikde nebolo. Asi čumeli do telefónov.
Bol som tam iba ja. A to decko začalo padať, hej?
Nejak som pod neho dostal ruku.
Keby som to nespravil, asi by si zlomil väzy.
A áno, musel som jednou rukou pustiť Davida.
A áno, zošmykol sa na zem, rovno na chrbát.
Bez úrazu, len ho to vystrašilo.
Ale príučkou očividne je, že som nejaká hrozba.
Ja o tom nerozhodujem.
Tak ďakujem za podporu.
A vôbec, koho trápi David? Vždy bol somár.
Aká je Sara?
Úplne iná ako David. Je úžasná.
Chvalabohu.
Tak mi o nej povedz.
- Koľko má rokov? - Päť.
Ach, bože.
Ona...
Má rada tiché zvuky.
Napríklad, niekedy spolu sedávame na dvore,
teda, ak sme sami,
a vieš, iba tak počúvame vietor alebo sovy a tak, vieš.
A hovoríme si, čo počujeme.
A snažíme sa hovoriť veľmi potichu. A skúšame, kto dokáže šepkať najtichšie.
- A niečo také. - No, jasné.
- To sme zvykli robiť my. - Čo sme zvykli robiť?
Kto dokáže šepkať najtichšie. To bola naša hra.
- Nie, nebola. - Ale áno.
- Robíš si srandu? Nepamätáš si to? - Nie.
Nuž, bol si malý. V rovnakom veku ako ona.
Ani ona si to asi nebude pamätať,
- keď vyrastie. - Ale bude.
Vieš, je to nefér. Je to šialenstvo.
Teda, keď si bol malý, my dvaja sme si
rozhodne spolu šepkávali.
- A kto bol najtichší, vyhral. - Prepáč, skrátka si to nepamätám.
Neviem, čo na to povedať.
Zlomil si mi srdce.
Asi si nepamätáš veľa vecí, ktoré sme zvykli robiť.
Pamätáš si ten večer, keď som hral v Trubadúrovi?
Dosť o tom hovoríš.
Nie, nie z mojich príbehov. Bol si tam.
- Hej, viem. Videl som fotku. - Nie z fotky. Pamätáš si to?
Možno. Ťažko povedať. Bol som malý.
No, strašne si chcel ísť. Pamätáš si to?
Pripravoval som sa na odchod a ty si strašne chcel ísť so mnou.
Povedal som Ruth: „Chcem, aby ma videl hrať v Trubadúrovi.“
A ona, že si primladý. Už si bol v posteli. A ja že...
„Dobre, nebudem sa hádať.
Je to najväčšia noc môjho umeleckého života.
Nebudem tu sedieť a hádať sa.“
Tak som vyšiel von. Nasadol som do auta.
Obišiel som okolo ulice, aby ma videla odchádzať.
Vyšiel som z auta. Peši som prešiel naspäť k domu.
Oknom som vylieziol do tvojej izby a vyniesol ťa von.
Preto si na tej fotke v pyžame. Ukradol som ťa.
Však? Viezli sme sa spolu autom,
len ty a ja, cez kaňon Coldwater do Hollywoodu.
Nepamätáš si to?
- Možno. - No tak, skús to.
Ťažko povedať. Hej, asi si to pamätám.
Bola to najlepšia chvíľa môjho života. Nepreháňam. Naozaj bola.
Šoférovať do Trubadúra s tebou ako spolujazdcom.
Tú chvíľu si pamätám do dneška,
lebo potom, ten koncert... Niežeby sa nevydaril.
Ale nepísali o tom v novinách, chápeš.
Nebolo tam plno. Bol utorok večer.
V publiku bolo iba pár módnych debilov,
ktorí si mysleli, že sú príliš frajerskí, aby ocenili ozajstné pesničkárstvo.
Teda, ak si nemal pár reprákov Marshall a pedál s efektmi,
a sprosté meno ako Slash alebo Puff ako všetky tie
vlasaté kapely, čo chceli byť Zeppelin, nik sa o teba nezaujímal.
A to je príbeh celej mojej poondiatej kariéry.
Ale ty...
Ty si sa dobre bavil.
Bol si na boku pódia,
lebo v Trubadúrovi nie je zákulisie.
Takže som ťa videl.
A vždy, keď ma tí blbci v kožených nohaviciach začali otravovať,
lebo sa rozprávali, keď som sa snažil spievať,
pozrel som sa na teba. A ty si hľadel priamo na mňa.
A z toho výrazu na tvojej tvári bolo jasné...
že si tú hudbu naozaj počúval, vieš? A...
Pamätáš si aspoň to? Pamätáš si môj spev?
Hej.
Áno, pamätáš, však?
Niežeby som sa vystatoval, ale odkedy si sa narodil,
vžíval si sa do hudby vždy, keď som ti spieval.
Ešte než si začal liezť som vedel, že budeš hudobníkom.
Nie v hudobnom priemysle. Myslím...
No vieš, ozajstný hudobník, umelec. Vždy si to cítil hlboko v srdci.
Zvykol som ťa nosiť po dome a spievať ti.
Keď si bol bábätko, to bolo najlepšie.
Ak si bol smutný alebo si plakal, vždy som si ťa zobral
a po pár pesničkách si, no vieš, si sa upokojil.
A na dobrú noc som ti spieval každý večer. Vždy rovnakú pesničku.
To si pamätáš, nie?
Pamätáš si tú pieseň?
- Mesačná rieka - Oci.
Oci, prestaneš?
Široká cez míľu
Raz ťa prejdem vo veľkom štýle
Úú, poetka snov, lámačka sŕdc
Kamkoľvek kráčaš Ja idem s tebou
Dvaja tuláci
Chceme vidieť svet
A koľko ho len je
Ženieme sa za rovnakou dúhou
Čaká nás za zákrutou
Moja čučoriedková priateľka
Mesačná rieka a ja
A potom som povedal: „Dobrú noc. Ľúbim ťa.“
A čo si povedal ty?
Mal by som sa vrátiť. Zajtra pracujem.
Hej. Aj ja.
Aj ty?
- Hej. Čo, prekvapený? - Hej.
Nuž, za dva roky sa toho môže stať veľa. Teda, sú to už dva roky?
- Skoro tri. - Hej, no...
- Čo robíš? - Čo tým myslíš?
Vraj máš prácu. Čo robíš?
Ach, no. Ja... Som späť v starom dobrom obchode.
Veď vieš, zdvíham telefóny, vypisujem šeky.
Je to katastrofa.
- Kupujú si ľudia cez pandémiu veci? - Niektorí vraj áno.
Ale už pred týmto šialenstvom sa to zmenilo.
Už v tom nie je dôstojnosť.
Zákazník ťa nenávidí už predtým, než zdvihne slúchadlo.
Nedá sa to udržať. Odídem odtiaľ.
- Aha. - Hej.
Len šetrím, veď vieš.
Akonáhle našetrím 20 000, ak to stihnem, tak mám plán.
Čo?
Len náhodou zháňaš 20 000 dolárov,
potom máš falošný infarkt a potom mi zavoláš?
Spýtal si sa ma, čo robím. Nevytiahol som to, to ty.
Mám nejakú príležitosť
a počas nášho rozhovoru som ti o nej povedal,
- lebo si sa spýtal. To je celé. - Dobre.
No tak. Ide o Chucka Fergusona. Poznáš ho.
Vieš, ten jeden deň sme strávili na jeho hausbóte.
- Pamätáš si ten hausbót. - Vlastne áno.
Hej. No, tak Chuckovi sa posledných 20 rokov darí v skladovacích priestoroch.
Ľudia majú kopec kravín, čo nepotrebujú.
Nechcú ich vyhodiť, ale niekde ich dať musia.
A Chuck má s nimi obchod.
V strednej Kalifornii,
ale teraz chce kúpiť nový v Lancasteri. Povedal mi o tom.
Nemajú dobrý manažment, takže to kúpi a zvýši profit.
Dostane dobrý zisk. A odolá to recesii.
Vlastne sa im počas celého tohto veľmi darí,
lebo keď ľudia prídu o dom,
stále si niekde musia uskladniť veci.
Takže sa to o pár rokov vyplatí.
Musel by som sa spýtať Chucka, ale mohol by si sa pridať,
- ak chceš. - A je to tu.
- Nie, nesnažím sa... - Oci, nemám 20 000 dolárov.
- Nemám nič. - Neprišiel som pre peniaze.
Keby som v banke niečo mal, čo nemám,
nič by som ti nedal, lebo obaja vieme, čo s tým spravíš.
- To nie je pravda. - Odchádzam.
Hej, povedal som... Netušíš, o čom je môj život!
Hej!
Neotáčaj sa mi chrbtom.
Pozri, nie... Nie som, kým som býval. Naozaj.
Si presne taký istý, aký si býval.
A nemôžem ti pomôcť.
Ty si presne taký istý.
Nie. Celý život sa snažím nebyť ako ty!
Nenávidíš sa, presne ako ja!
Nemôžeš prestať myslieť na veci, čo si mal urobiť
a prečo si ich neurobil.
Teraz je už neskoro.
A tvoj rozum beží v kruhoch, tak ako môj.
Rozdiel je v tom, že ja neviním nikoho, len seba.
A ty viníš mňa.
No nie je to pekné?
Že to nie je tvoja vina, ale niekoho iného.
Hej. Je to fajn.
Skoro ako droga.
Hej. Máš kam ísť?
O mňa sa neboj.
Josh! Vstávaj. Nedovolím ti to zmeškať.
Uvidíš to. Poď. Tak poď.
Ja viem, je to ťažké, ale zvládneme to.
Bude to stáť za to. Nepovedal som vám, že príde meteor?
Hovoril som. Je tu koniec všetkého.
Tam. Vidíte? Nechcem, aby ste sa báli.
Nebude to bolieť. Stane sa to veľmi rýchlo.
Bude to tá najjasnejšia vec, akú ste, kurva, kedy videli. A potom bude koniec.
Ale to nič, lebo sme to aspoň uvideli. A ľúbim vás.
Veľmi vás oboch ľúbim. Ľúbim vás. Ľúbim vás.
Ľúbim vás.
Preklad titulkov: Martina Mydliar