Taip. Naujienos tik geros.
Jos pažymiai puikūs ir klasėje ji labai gerai dirba.
Užduoda gerus klausimus ir turi savo nuomonę.
Esu tikras, kad paaugusi
ji galės susitvarkyti gyvenimą kaip panorėjusi.
Taip.
Atsiprašau?
Ne. Ačiū. Jūs labai mielas.
Kalbu rimtai.
Ne, aš žinau, kad rimtai.
- Gerai. Ar turėjote klausimų… - Aš tik…
Aš buvau tokia kaip ji.
- Aišku. - Taip.
O Dieve. Būdama 11-os mokiausi vien aukščiausiais balais.
- Puiku. - O Dieve.
O penktoje klasėje? Baikit. Buvau kiečiausia matematikoje.
- Už testus gaudavau 100-ukus. - Nuostabu.
Turiu galvoje, žinot, tai nebuvo svarbu, bet tuo metu buvo gera.
Visi man sakydavo tą patį, suprantat?
„Ji tokia protinga. Jei tik panorės, gali padaryti bet ką.“
Ir ką aš iš to pešiau, ką?
Jums reikia atsiliepti?
- Ne. - Ne, viskas gerai.
Vis tiek turiu eiti. Jūs atsiliepkit, pasikalbėkit.
- Ir ačiū. Ne, viskas gerai. - Tikrai nieko tokio. Galime…
Viskas gerai. Labai ačiū už jūsų laiką.
Gerai. Ačiū.
- Viso. - Iki.
Ei. Gal galėtum, prašau, pasikalbėti su savo tėčiu?
- Jis tau paskambino? - Jis man skambinėja, biče.
- Sakiau, kad neduotum jam savo numerio. - Tipo, prieš dešimt suknistų metų?
- Ką nori, kad padaryčiau? - Tiesiog neatsiliepk.
- Biče, jis nenustos skambinti. - Išjunk telefoną.
Turiu dukrą, biče. Negaliu išjungti telefono.
- Galėtum… Netrukus jis liausis, gerai? - Prašau, atsiliepk.
- Negaliu. Nereikia. - Aš atsiliepsiu. Taip, atsiliepsiu.
Labas, Arti. Sveikas. Kaip sekasi?
Alio? Viktorai?
Labas, tėti.
Džošai, Jėzau Marija. Ačiū Dievui.
Negali skambinti Viktorui vidury nakties.
Man prasidėjo širdies priepuolis. Girdi?
Prašau. Man baisu.
Balsas kaip sveiko žmogaus.
- Man reikia į ligoninę. - Tada važiuok į ligoninę.
- Neturiu mašinos. - Kai paskutinį kartą matėmės, turėjai.
Taip. Na, turiu galvoje, kiek jau laiko praėjo?
Klausyk. Jei tau tikrai prasidėjo širdies priepuolis, skambink 911.
Ne, jie nespės atvažiuoti.
Dėl Dievo meilės, manai, kad tave maustau? Nemaustau.
Nuo 7.30 val. nejaučiu rankos.
Tada skambinau tau pirmą kartą, bet neatsiliepei.
Visąlaik tik blogėja, aišku?
Skauda krūtinę, negaliu kvėpuoti.
Svaigsta galva. O Jėzau. Ir dabar apsvaigo galva.
Aš sukuosi.
O Dieve. Aš sukuosi.
Jėzau.
- Sėsk ant užpakalinės sėdynės. - Ką?
Dabar pandemija. Tu net kaukės nedėvi.
- Sėsk į galą. - Gerai.
- Čia graži vieta. - Gal galėtum važiuoti?
Pasiėmei kredito kortelę mano vardu.
Ką?
Sakau, pasiėmei kredito kortelę mano vardu.
- Nesuprantu, apie ką čia kalbi. - Ant manęs užsiundė išieškojimo agentūrą.
Visa tai tik apgavystės.
Kortele mokėta „Chez Jay“ Santa Monikoje.
- Daug žmonių lankosi „Jay's“. - Aš nesilankau, tu lankaisi.
Na ir kas? Taigi, jie žino, kur tavo tėčiui patinka valgyti.
Tą nesunku išsiaiškinti.
Galėčiau tau pasakyti, ką mėgsta valgyti to bičo tėtis.
Žinai, duok laiko iki rytojaus, suveiksiu tau tą informaciją.
Nepasakei jiems savo socialinio draudimo numerio, tiesa?
RYTŲ HOLIVUDO LIGONINĖS GREITOJI
Gerai, labanakt.
Ką? Tiesiog mane paleisi lyg taksistas?
Taip, tave reikėjo pavežti.
- Taip. - Tai eik.
Neisi su manimi?
Ne. Dabar su tavim į ligoninę neisiu.
Ar kreipi dėmesį į tai, kas vyksta?
Gerai. Jei tu neisi, aš ir neisiu.
- Tikrai eisi į ligoninę. - Kodėl? Vis tiek niekuo nepadės.
- Padės, jei tau širdies priepuolis. - Nebūtinai.
Gerai. Tai iš tikrųjų tavęs neištiko širdies priepuolis.
O, ne. Manau, kad ištiko. Tik nemanau, kad jis dar tęsiasi.
Ką, argi tai blogai? Tau labiau patiktų, jei dabar mirčiau?
Žodžiu, jaučiau varginančius simptomus. Jie silpnėja, dėkui Dievui.
Todėl eime, išgerkime.
- Lipk lauk. - Liaukis.
- Kur važiuoji? - Važiuoju namo.
- Ką ten veiksi? - Eisiu miegot. Dabar 2.00 val. nakties.
Jei dabar grįši namo, vis tiek neužmigsi.
Eime. Po burnelę prieš miegą.
- Barai uždaryti. - Žinau, kur galim nueiti. Ten tik…
Žinai, kad aš negeriu, ar ne? Negeriu nuo 13-os metų.
Neprisimeni?
Gerai, tiek to. Eime, išgersim kavos.
- Viskas uždaryta, tėti. - Tada nuvažiuosim į sumautą „McDonald's“.
Neisiu į „McDonald's“!
„MCCAFÉ“
Gal bent paimsi puodelį? Nupirkau tau.
Ne, ačiū.
Gerai. Aš tiesiog gersiu iš vieno,
jei kartais persigalvotum.
- Nepersigalvosiu. - Gerai.
O šūdas. Ko gero, atsigėriau iš abiejų.
- Man nerūpi. - Gerai.
Taigi… Kaip laikaisi?
Gerai. Kaip tu?
Kokį atsakymą norėtum išgirsti?
Ar tau nuoširdžiai rūpi, kaip laikausi, ar tik nori mane nuraminti?
- Kuo užsiimi pastaruoju metu? - Kodėl tau parūpo?
Parūpo, nes man nuoširdžiai įdomu, kaip tu laikaisi.
Turiu galvoje, gal tu manimi ir nesidomi, bet, žinai, aš senas, nuobodus.
O tu - jaunas. Tavo gyvenime turėtų daug kas vykti.
Na, apgailestauju, kad tave nuvyliau.
- Baik. Tu niekad… - Ko tu nori?
Nieko nenoriu. Tik noriu apie tave sužinoti.
Noriu išgirsti apie tavo gyvenimą. Žinai, ką tu galvoji.
Supranti, tu - mano sūnus. Noriu viską žinoti.
Nagi. Man tiks bet kas. Ką šiandien veikei?
Kepi duoną kaip visi kiti?
Nuolat girdžiu, kad visi kepa duoną šiuo laikotarpiu.
Žinai, visi nori raugo, niekas jo negauna.
Tu gavai raugo?
Ne. Tik dirbu.
- Kviečia koncertuoti? Per „Skype“ ar… - Ne koncertai. Darbas.
O, ne, žinau, kad tai - sunkus darbas, kai iš to duoną valgai.
Dirbu mokytoju.
O, tiesa. Gerai. Kokiu? Mokai privačiai?
Mokau penktokus. Ven Naiso Vakarų pradinėje mokykloje.
Pala, tu dirbi mokytoju mokykloje?
Taip. Tiksliau, dabar pamokos vyksta per „Zoom“, bet - taip.
- Tam nereikia kvalifikacijos? - Turiu mokytojo diplomą.
Jėzau.
Ir kaip tau sekasi?
Man labai patinka.
Tai puiku. Garbės žodis, žiauriai tavimi didžiuojuosi.
Tai geriausia dienos naujiena. Ką tik pasakei geriausią metų naujieną.
Tu radai mylimą darbą ir jį dirbi.
Ko dar norėti? Tu mokai. Padedi vaikams.
Jaučiuosi geras žmogus vien būdamas šalia tavęs.
Noriu paskambinti visiems pažįstamiems ir pasakyti, kad mano sūnus - mokytojas.
Gerai.
Žodžiu, manau, kad tai, ką darai, yra puiku.
- Tikrai taip manau. - Na, ačiū.
O tu kuo užsiimi?
Aš? O, žinai.
Aš daug skaitau, tiesą sakant.
Žinai, išjungiu televizorių, atsiverčiu knygą.
- Esi skaitęs „Nusikaltimą ir bausmę“? - Ne.
Neįtikėtinas romanas. Tipo, labai rusiškas.
Apie tokį vyruką, kuris nužudo tokią senutę,
ne dėl pinigų ar kažko.
Jis neturi jokios rimtos priežasties ją žudyti.
Bet esmė ta, kad supranti, kodėl jis taip pasielgė.
Jis kraustosi iš proto, bet, žinai, gali jį suprasti,
- nes jis neturi, su kuo pasikalbėti… - Ką mes darome?
Ką… Aš kalbu. Mes ir vėl galime pasikalbėti.
- Bet mes apie nieką nekalbam. - Gerai. Apie ką nori kalbėtis?
Žinai, ką? Kodėl mes ne…
- Aš tiesiog apsisuksiu. - Kaip laikosi Betė?
- Kaip vaikai? - Jiems viskas gerai.
- Žinai, ne per dažniausiai juos matau. - Na, dažniau už mane.
Turiu galvoje, jaunėlės net nemačiau. Sara, toks… toks jos vardas, tiesa?
- Taip. - Na, esu tikras, kad nereikia nė sakyti.
Man be galo skaudu,
kad turiu anūkę, bet man neleidžiama jos pamatyti.
Gal numanai, kur šuo pakastas? Nes, jei atvirai, aš sutrikęs.
Turiu galvoje, tavo sesuo visada perdėtai jautriai reaguodavo,
bet šįkart visai perlenkė lazdą.
Keliskart pavėlavau ateiti į žaidimų aikštelę ir staiga…
Ne dėl to, kad pavėlavai. Tu buvai apsinešęs. Ir išmetei Deividą.
- Atsiprašau. Tądien nebuvau apsinešęs. - Aš ten buvau.
- Žinau, kad esi mane matęs apsinešusį. - Tądien 100 % buvai apsinešęs.
- Nesiklausai. - Ko aš nesiklausau?
Bandžiau išgelbėti kitą vaiką, kad nenukristų.
Nežinau, ar prisimeni, nes aiškiai pasirinkai
iš to sukurti istoriją, koks aš nevykėlis.
Bet tuo daiktu, kaip jis ten vadinamas, kopė kitas vaikas,
o jo tėvų nebuvo šalia. Turbūt naršė telefonuose.
Šalia buvau tik aš. O tas vaikas ėmė kristi, supranti?
Man pavyko pakišti po juo vieną ranką.
Jei nebūčiau jos pakišęs, vaikas tikriausiai būtų nusisukęs sprandą.
Ir, taip, teko vieną ranką patraukti nuo Deivido.
Ir, taip, jis tikrai išslydo ant žemės, supranti, šleptelėjo ant nugaros.
Visai neužsigavo, tik išsigando.
Bet, akivaizdu, moralas toks, kad aš keliu grėsmę.
Ne man spręsti.
Na, esu dėkingas už paramą.
Ir šiaip, kam rūpi Deividas? Jis visada buvo mažas šiknius.
O kokia yra Sara?
Ji visai kitokia nei Deividas. Ji nuostabi.
Šlovė Aukščiausiajam.
Tai papasakok man apie ją.
- Kiek jai dabar metų? - Penkeri.
O Dieve.
Jai…
Jai patinka labai tylūs garsai.
Mes tiesiog sėdim galiniame kieme kartu,
jei tik liekame vieni,
ir mes tiesiog klausomės vėjo, apuoko ar dar ko nors.
Ir pasakojame vienas kitam, ką girdime.
Stengiamės kalbėti kuo tyliau. Lyg varžytumėmės, kuris tyliau šnabžda.
- Tai toks mūsų dalykas. - Na, žinoma.
- Taip darydavom mes. - Ką mes darydavom?
Kas tyliau šnabžda. Tai buvo vienas iš mūsų žaidimų.
- Ne, nebuvo. - Buvo.
- Juokauji? Neprisimeni? - Ne.
Buvai labai mažas. Tokio pat amžiaus kaip ji.
Ji turbūt irgi neprisimins, kad su tavim šitaip žaisdavo,
- kai paaugs. - Manau, prisimins.
Žinai, taip nesąžininga. Tai beprotybė.
Turiu galvoje, tu ir aš, žinoma, kai buvai mažas,
mes šnabždėdavomės.
- Laimėdavo tas, kas tyliau šnabždėdavo. - Atsiprašau. Tiesiog šito neprisimenu.
Nežinau, ką pasakyti.
Man plyšta širdis.
Turbūt neprisimeni daug ko, ką kartu veikėme.
Pameni tą vakarą, kai aš grojau „Trubadūre“?
Dažnai jį primeni.
Ne, ne iš mano kalbų. Tu ten buvai.
- Taip, žinau. Mačiau nuotrauką. - Ne iš nuotraukos. Ar prisimeni?
Gal. Sunku pasakyti. Aš buvau mažas.
Tu tikrai norėjai eiti. Ar tai prisimeni?
Aš jau ruošiausi eiti pro duris, o tu labai norėjai eiti kartu.
Pasakiau Rūtai: „Noriu, kad mano sūnus pamatytų, kaip groju „Trubadūre“.
O ji atsakė, kad tu per mažas. Tu jau buvai atsigulęs į lovą. Pasakiau…
„Gerai, aš dėl to nesiginčysiu.
Tai nuostabiausias mano kūrybinio gyvenimo vakaras.
Nesėdėsiu čia ir nesiginčysiu.“
Todėl išėjau pro duris. Įsėdau į mašiną.
Apsukau kvartalą, kad ji girdėtų, kaip išvažiuoju.
Išlipau iš mašinos. Parėjau namo.
Įlipau pro tavo kambario langą ir išsinešiau tave.
Todėl toje nuotraukoje tu su pižama, nes išsivedžiau tave slapta.
Supranti? Kartu važiavome mašina,
tik tu ir aš, Šaltavandeniu kanjonu į Holivudą.
Tu to neprisimeni?
- Gal ir prisimenu. - Nagi, pasistenk.
Sunku pasakyti. Taip, gal ir prisimenu.
Tai buvo nuostabiausia gyvenimo akimirka. Neperdedu. Tikrai.
Kai važiavau į „Trubadūrą“, o tu sėdėjai šalia.
Tą akimirką branginu iki šios dienos,
nes, supranti, pats koncertas… Nepasakyčiau, kad nuvylė.
Tiesiog nebuvo toks jau labai įsimintinas, supranti.
Klubas nebuvo sausakimšas. Buvo antradienio vakaras.
Susirinko krūva sumautų stileivų,
laikančių save pernelyg kietais rokeriais,
kad įvertintų tikras autorines dainas.
Žodžiu, jei neturėjai „Marshall Stacks“ kolonėlių ir tono reguliatoriaus,
ir kokio nors kvailo vardo, tipo, Slešas ar Pafas,
kaip visos tos „Zeppelin“ mėgdžiojančios benglų grupės, buvai neįdomus.
Štai tau ir visa mano niūri karjera.
Bet tu…
Tau buvo be galo smagu.
Sėdėjai visai šalia, ant scenos krašto,
nes „Trubadūre“ nėra užkulisių.
Kad galėčiau tave matyti, ar ne?
Kaskart, kai man įgrisdavo tie suskiai odinėmis kelnėmis,
varinėjantys pokalbius, kai mėginau dainuoti,
pažiūrėdavau ir pamatydavau tave, žiūrintį į mane.
Iš tavo išraiškos buvo aišku, kad…
kad tikrai klauseis muzikos, supranti? Ir…
Ar bent tai prisimeni? Prisimeni, kaip dainavau?
Taip.
Taip, prisimeni, ar ne?
Turiu galvoje, nenoriu riesti uodegos, bet nuo pat gimimo,
kai tik tau padainuodavau, tu iškart prisijungdavai.
Tau dar nepradėjus ropoti žinojau, kad būsi muzikantas.
Kalbu ne apie muzikos verslą. Kalbu apie…
Supranti, tikras muzikantas, menininkas. Tu visada giliai tą jautei.
Aš tave laikydavau, nešiodavau po namus ir dainuodavau.
Taip dažniausiai darydavau, kai buvai mažas.
Jei nusimindavai, jei verkdavai, sakydavau: „Paduok man berniuką“,
o po kelių dainų tu nurimdavai.
Kasvakar dainuodavau tau prieš miegą. Tą pačią dainą, daugybę metų.
Prisimeni, ar ne?
Prisimeni tą dainą?
- Mėnulio upė - Tėti.
Tėti, gali nedainuoti?
Daugiau nei mylios platumo
Kada nors efektingai perplauksiu tave
O, svajonių šaltini, širdžių ėdike
Kur plauksi tu, ten keliausiu ir aš
Du bastūnai
Iškeliavę pamatyti pasaulio
Pasaulis toks didelis
Ieškome to paties vaivorykštės galo
Laukiančio už posūkio
Mėlynėmis apaugusi draugė
Mėnulio upė ir aš
O tada pasakydavau: „Labos nakties. Myliu tave.“
O ką tu atsakydavai?
Man metas namo. Ryte į darbą.
Taip. Ir man.
Ir tau?
- Taip. Ką, nustebai? - Taip.
Daug kas gali nutikti per metus kitus. Kiek jau prabėgo, dveji metai?
- Beveik treji. - Taip, taigi…
- Kuo užsiimi? - Kaip suprasti?
Sakei, kad turi darbą. Kuo užsiimi?
Taip. Aš… grįžau į pardavimus, sena giesmelė.
Žinai, kabu ant telefono, išgryninu čekius.
Tai katastrofa.
- Žmonės perka daiktus per pandemiją? - Galbūt kai kurie perka.
Bet net prieš visą šitą beprotybę darbas pasikeitė.
Jame nebeliko orumo.
Pirkėjai tavęs ima nekęsti dar net prieš atsiliepdami.
Turiu galvoje, tai netvaru. Mesiu šitą darbą.
- Aha. - Taip.
Aš tik taupau, žinai.
Kai tik surinksiu 20 gabalų, jei tik spėsiu laiku, turiu planą.
Ką?
Taip jau susiklostė, kad bandai sutaupyti 20 gabalų,
tada suvaidini širdies priepuolį ir paskambini man?
Tu paklausei, kuo užsiimu. Aš šitos kalbos nepradėjau. Tu pradėjai.
Aš noriu išnaudoti galimybę
ir pasakojau tau apie tai, nes mes kalbamės,
- nes tu paklausei. Tik tiek. - Gerai.
Baik. Tai Čakas Fergusonas. Pažįsti Čaką.
Nagi, praleidome tą dieną jo jachtoje prieplaukoje.
- Prisimeni jo jachtą. - Šiaip jau manau, kad prisimenu, taip.
Taip. Čakas per pastaruosius 20 metų daug uždirbo iš sandėlių nuomos.
Žmonės turi tiek nereikalingo šlamšto.
Jie nenori jo išmesti. Turi kažkur laikyti.
Čakas turi keletą tuzinų sandėlių.
Dauguma - centrinėje Kalifornijoje,
bet jis dairosi naujo sandėlio Lankasteryje. Jis man sakė.
Sandėlis prastai valdomas, todėl jis jį nupirks, padidins įplaukas.
Uždirbs gražaus pelno. Be to, negresia nuosmukis.
Šiuo metu jiems puikiai sekasi, nes, supranti,
kai žmonės netenka namų,
jiems vis tiek reikia vietos, kur pasidėti savo šlamštą.
Atsiperka per porą metų.
Turėčiau paklausti Čako, bet tu tikriausiai galėtum prisidėti,
- jei nori. - Matai, prašom.
- Ne, klausyk, nebandau įtikinti… - Tėti, aš neturiu 20 000 dolerių.
- Visai neturiu dolerių. - Atėjau pas tave ne dėl pinigų.
Net jei ir turėčiau pinigų banke, nors neturiu,
tau jų neduočiau, nes abu žinome, ką su jais padarytum.
- Netiesa. - Važiuoju namo.
Sakiau, kad tai ne… Tu nieko nežinai apie mano gyvenimą!
Ei!
Ei, nepalik manęs.
Klausyk, aš ne toks, kaip anksčiau. Aš ne toks.
Tu lygiai toks pat kaip visada.
Ir aš negaliu tau padėti.
Žinai, tu lygiai toks pat kaip aš.
Ne. Visą gyvenimą praleidau stengdamasis nebūti toks kaip tu!
Nekenti savęs visai kaip aš!
Negali liautis galvojęs apie viską, ką turėjai padaryti
ir kodėl to nepadarei.
Dabar jau vėlu.
Tavo smegenys sukasi ratu, visai kaip maniškės.
Vienintelis skirtumas - nekaltinu nieko, išskyrus save.
O tu kaltini mane.
Geras jausmas, tiesa?
Kai kaltas kažkas kitas, ne tu.
Taip. Geras jausmas.
Tarsi kvaišalai.
Ei. Turi, kur važiuoti?
Dėl manęs nesijaudink.
Džošai! Ei, pabusk. Neleisiu tau to pražiopsoti.
Gali tai pamatyti. Ateik. Štai taip.
Žinau, kad sunku, bet mes galim.
Bus verta. Argi nesakiau, kad atskris meteoritas?
Sakiau, kad čia - visa ko pabaiga.
Ten. Matai? Nenoriu, kad bijotum.
Neskaudės. Viskas nutiks labai greitai.
Tai bus ryškiausias suknistas dalykas, kurį esi regėjęs, o paskui viskas baigsis.
Bet viskas gerai, nes mes tai pamatysim. Ir aš myliu jus.
Aš taip myliu jus abu. Myliu jus.
Aš jus myliu.
Išvertė Sandra Siaurodinė