Jā. Tā ka ir tiešām tikai labas ziņas.
Viņai ir lieliskas atzīmes, un viņas uzvedība klasē - ļoti laba.
Viņa uzdod labus jautājumus, viņai ir pašai savs viedoklis.
Esmu drošs: kad viņa kļūs vecāka,
varēs darīt dzīvē, ko vien vēlas.
Kā tad.
Kā, lūdzu?
Nē. Paldies. Tas ir ļoti mīļi.
Nu, es to no sirds.
Nē, es zinu, ka no sirds.
-Labi. Nu... vai bija jautājumi... -Es agrāk biju tāda kā viņa.
-Ļoti labi. -Jā. Jā.
Ak dievs. Kad man bija 11 gadi, man bija tikai desmitnieki.
-Jauki. -Ak dievs.
Un piektajā klasē? Nu taču. Matenē biju īsts profs.
-Matemātikas testos bija 100 %. -Satriecoši.
Nu, ziniet, tas nav svarīgi, bet tobrīd bija laba sajūta.
Un visi man teica to pašu, zināt?
"Viņa ir tik gudra. Viņa var darīt jebko, ja vien viņa patiesi ieņem to galvā."
Kur tas mani aizvedis?
Jums jāatbild?
-Nē, nē, nē. -Nē, viss kārtībā. Viss ir labi.
Man vienalga jābeidz. Atbildiet un tieciet galā ar to.
-Un paldies. Nē, viss labi. -Tiešām viss labi. Mēs varam...
Viss labi. Paldies par ieguldīto laiku.
Labi. Paldies jums.
-Atā. -Atā-atā.
Vari, lūdzu, aprunāties ar savu tēti?
-Viņš tev zvanīja? -Nepārtraukti, vecais.
-Teicu - nedod viņam savu numuru. -Pirms desmit gadiem?
-Ko tu gribi, lai daru? -Vienkārši neatbildi.
-Vecais, viņš nebeigs zvanīties. -Izslēdz telefonu.
Vecais, man ir meita. Es nevaru izslēgt telefonu.
-Tu vari... Viņš pēc brīža beigs, labi? -Lūdzu, atbildi.
-Nevaru. Nevaru. Nedari to. -Es atbildēšu. Jā.
Ārtij. Sveiks. Kā iet?
Sveiks. Viktor?
Sveiks, tēt.
Džoš, Jēziņ. Paldies dievam.
Nedrīksti zvanīt Viktoram nakts vidū.
Man ir sirdslēkme. Tu mani dzirdi?
Lūdzu. Man bail.
Izklausās, ka tev viss labi.
-Man jābrauc uz slimnīcu. -Tad brauc uz slimnīcu.
-Man nav mašīnas. -Kad pēdējoreiz tevi redzēju, bija.
Jā. Nu, zini, cik sen atpakaļ tas bija?
Klau. Ja tev tiešām ir sirdslēkme, tev jāzvana ātrajiem.
Nē, viņi nepaspēs atbraukt.
Dieva dēļ, tu domā, ka es dirsinu tevi? Nē.
Es kopš pusastoņiem nejūtu kreiso roku.
Tad es tev zvanīju pirmo reizi, bet tu necēli.
Un kļūst sliktāk, skaidrs?
Man sāp krūtis. Es nevaru paelpot.
Man reibst galva. Jēziņ. Tagad man reibst galva.
Es griežos. Es griežos. Es griežos.
Ak dievs. Es griežos. Es griežos. Es griežos. Es griežos.
Jēziņ.
-Kāp aizmugurē. -Ko?
Ir pandēmija. Tev pat nav maskas.
-Kāp aizmugurē. -Labi.
-Jauka vieta. -Vari, lūdzu, braukt?
Tu izņēmi uz mana vārda kredītkarti.
Ko?
Es teicu - tu izņēmi uz mana vārda kredītkarti.
-Man nav ne jausmas, par ko tu runā. -Viņi man uzsūtīja inkasatoru aģentūru.
Ai, tā ir krāpniecība.
Maksāts Chez Jay Santamonikā.
-Uz turieni iet daudzi. -Es tur neeju, tu ej.
Nu un? Tad viņi zina, kur tavam tētim patīk pusdienot.
To nav grūti noskaidrot.
Es varētu pateikt, kur patīk pusdienot tā čaļa tētim.
Dod man laiku līdz rītdienai, dabūšu tev to informāciju.
Tu taču nepateici savu sociālās apdrošināšanas numuru?
AUSTRUMHOLIVUDAS SLIMNĪCA
Labi, arlabvakaru.
-Ko? Tu mani izlaidīsi kā tāds taksists? -Jā, tev vajadzēja, lai aizved.
-Jā. -Tad ej.
Tu nenāksi man līdzi?
Nē. Es neiešu tagad kopā ar tevi slimnīcā.
Tu seko līdzi tam, kas notiek pasaulē?
Labi. Nu, ja tu neiesi, es arī neiešu.
-Tu noteikti iesi. -Kāpēc? Nebūs nekāda labuma.
-Būs, ja tev ir sirdslēkme. -Nav teikts.
Labi. Tātad tu saki, ka tev nebija sirdslēkme.
O nē. Domāju, ka bija. Taču diez vai ir joprojām.
Ko, tas ir slikti? Tu labāk gribētu, lai es tagad mirtu?
Nu, man bija uztraucoši simptomi. Paldies dievam, izzūd.
Braucam iedzert.
-Kāp laukā. -Nu beidz.
-Kur tu brauksi? -Mājās.
-Ko tu tur darīsi? -Gulēšu. Ir divi naktī.
Ja tagad brauksi mājās, tāpat nevarēsi pagulēt.
Nu taču. Vienu vakara mēriņu.
-Bāri ir slēgti. -Zinu vienu vietiņu. Tikai...
Tu zini, ka es nedzeru, jā? Es nedzeru kopš 13 gadu vecuma.
Tu neatceries?
Nu labi. Tad iedzeram kafiju.
-Tēt, viss ir slēgts. -Tad brauksim uz sūda makdonaldu.
Es neiešu iekšā makdonaldā!
Paņemsi vienu? Es nopirku tev.
Nē, paldies.
Labi. Nu, es dzeršu no vienas no tām,
ja nu tu pārdomāsi.
-Es nepārdomāšu. -Labi.
Nu velns. Šķiet, es iedzēru no tām abām.
-Man vienalga. -Nu labi.
Nu... kā tev iet?
Viss ir labi. Un tev?
Nu, kā tu gribi, lai es uz to atbildu?
Tevi tiešām interesē, kā man iet, vai jautā pieklājības pēc?
-Ar ko tu nodarbojies? -Kāpēc gribi zināt?
Es gribu zināt tāpēc, ka mani patiešām interesē, kā tev iet.
Nu, tevi varbūt neinteresē, kā iet man, bet zini, es esmu vecs, garlaicīgs.
Tu esi jauns. Tev dzīvē būtu kam jānotiek.
Nu, man žēl, ka jāliek tev vilties.
-Beidz. Tu nekad... -Ko tu gribi?
Es neko negribu. Vēlos tikai par tevi uzzināt.
Dzirdēt, ko tu dzīvē dari. Zini, par ko tu domā.
Zini, tu esi mans dēls. Es gribu visu zināt.
Nu taču. Varam runāt par jebko. Ko tu šodien darīji?
Tu cep maizi, kā visi pārējie?
Dzirdu, ka visi šobrīd cep maizi.
Zini, visi grib raugu, un neviens nevar to dabūt.
Tev ir raugs?
Nē. Es tikai strādāju.
-Tev ir uzstāšanās? Skaipā vai... -Ne uzstāšanās. Tas ir darbs.
O nē, es zinu, ka nav viegli, ja grib ar to pelnīt naudu.
Es esmu skolotājs.
Nu skaidrs. Labi. Kāds? Pasniedz privātstundas?
Esmu piektās klases skolotājs. Rietumvannaizas sākumskolā.
Paga, tu... tu māci skolā?
Jā. Nu tagad zūmā, bet jā.
-Nevajag akreditāciju? -Man ir skolotāja grāds.
Jēziņ.
Nu, saki, kā tur sokas?
Man patīk.
Nu tas ir lieliski. Tiešām, sasodīti lepojos ar tevi.
Tu darīji mani šodien laimīgu. Darīji mani laimīgu uz veselu gadu.
Tu atradi kaut ko, kas tev patīk, un tu to dari.
Kas vēl? Un tu māci. Tu palīdzi bērniem.
No tavas klātbūtnes vien jūtos labāks.
Gribu zvanīt visiem paziņām un pateikt, ka mans dēls ir skolotājs.
Labi.
Nu vienalga, tas, ko tu dari, ir lieliski.
-Man tiešām tā šķiet. -Nu paldies.
Un ar ko nodarbojies tu?
Es? Nu tu jau zini.
Es... Vispār es daudz lasu.
Zini, neslēdzu TV, atveru grāmatu.
-Esi lasījis Noziegumu un sodu? -Nē.
Neticams darbs. Nu, ļoti krievisks.
Tas ir par vīrieti, kurš nogalina vecu kundzi,
un ne jau naudas dēļ.
Viņam nav praktiska iemesla viņu nogalināt.
Bet labākais ir tas, ka var saprast, kāpēc nogalināja.
Viņš pamazām zaudē prātu, vai ne, bet var saprast,
-jo viņam nav neviena, ar ko parunāt... -Ko tu dari?
Ko... Nu, es runāju. Mēs atkal varam sarunāties.
-Bet mēs nerunājam ne par ko. -Labi. Par ko tu gribi runāt?
Zini? Varbūt mēs varētu...
-Es griezīšos atpakaļ. -Kā iet Betai?
-Kā iet bērniem? -Viņiem viss ir labi.
-Zini, es viņus pārāk bieži neredzu. -Nu, biežāk nekā es.
Nu, es pat neesmu redzējis jaunāko. Sāru. Tā viņu sauc, vai ne?
-Jā. -Nu, man noteikti nav tev jāstāsta.
Tas manī rada patiesas sāpes,
ka man ir mazmeita, kuru neļauj satikt.
Tev ir kāda doma - kāpēc? Godīgi sakot, esmu apmulsis.
Zini, tava māsa vienmēr ir saasināti reaģējusi,
bet šī jau ir nākamā pakāpe.
Es pāris reižu atnāku par vēlu uz rotaļlaukumu, un es jau...
Ne jau tas, ka par vēlu. Tu biji salietojies. Un tu nometi Deividu.
-Atvaino. Es todien nebiju salietojies. -Es tur biju.
-Esi redzējis mani salietojušos. -Todien biji - 100 %.
-Tu neklausies. -Ko gan es neklausos?
Es glābu to otru bērnu, lai nenokrīt.
Nezinu, vai tu atceries, jo acīmredzot esi izvēlējies
to padarīt par stāstu, kas es esmu par pakāsēju.
Bet tur bija vēl viens bērns, kas kāpa tajā lietā, kā tur to sauc.
Un vecāki nebija redzami. Gan jau sēdēja telefonā.
Un es tur biju vienīgais. Un tas bērns sāka krist, skaidrs?
Un man izdevās vienu roku palikt viņam apakšā.
Ja es nebūtu to izdarījis, tas bērns būtu lauzis kaklu.
Un - jā, man bija viena roka jāatlaiž no Deivida.
Un - jā, viņš noslīdēja zemē, guļus uz muguras.
Netika savainots, tikai sabijās.
Bet mācība ir tāda, ka esmu ļaunuma sakne.
Tas nav mans lēmums.
Nu, pateicos par atbalstu.
Nu vienalga, kuru rūp Deivids? Viņš vienmēr bijis draņķēns.
Kāda ir Sāra?
Viņa ir pilnīgi citāda nekā Deivids. Viņa ir brīnišķīga.
Lai slavēts Kungs!
Pastāsti par viņu.
-Cik viņa tagad veca? -Pieci gadi.
Ak dievs.
Viņai...
Viņai patīk ļoti klusas skaņas.
Nu, piemēram, mēs sēžam kopā pagalmā,
ja gadās laiks vienatnē,
un mēs klausāmies, zini, vēja skaņā vai pūces ūjināšanā.
Un mēs stāstām viens otram, ko dzirdam.
Un mēs mēģinām runāt ļoti klusi. Sacenšamies, kurš var visklusāk čukstēt.
-Tādas lietas. -Nu protams.
-Tā mēdzām darīt mēs. -Kā mēs mēdzām darīt?
Kurš var čukstēt klusāk. Tā bija viena no mūsu spēlēm.
-Nē, nebija. -Bija gan.
-Tu joko? Tu neatceries? -Nē.
Nu, tu biji ļoti mazs. Tikpat vecs, cik viņa.
Viņa droši vien arī neatcerēsies to,
-kad kļūs vecāka. -Domāju, ka atcerēsies.
Zini, tas nav godīgi. Tas ir vājprāts.
Tā tiešām bija, kad tu biji mazs zēns,
mēs ar tevi runājām čukstus.
-Kurš čukstēja klusāk, bija uzvarētājs. -Piedod. Es to neatceros.
Nezinu, ko lai saku.
Sāp sirds.
Tu droši vien neatceries daudz ko, ko mēs kopā darījām.
Vai tu atceries to vakaru, kad es spēlēju klubā Troubadour?
Tu daudz par to runā.
Nē, ne jau no manām runām. Tu tur biji.
-Jā, zinu. Esmu redzējis fotogrāfiju. -Ne jau no foto. Vai tu to atceries?
Varbūt. Grūti spriest. Es biju maziņš.
Nu, tu ļoti gribēji iet. Atceries?
Es gatavojos iet laukā no mājas, un tu ļoti gribēji nākt man līdzi.
Un es teicu Rūtai: "Es gribu, lai mans dēls mani redz uzstājamies tur."
Un viņa teica, ka tu esi par mazu. Tu jau biji gultā. Un es teicu...
"Labi, es par to nestrīdēšos.
Šis ir dižākais vakars manā mākslinieka dzīvē.
Es te nesēdēšu un nestrīdēšos."
Tā es izgāju pa durvīm. Es iekāpu mašīnā.
Es apbraucu apkārt kvartālam, lai viņa dzird mani aizbraucam.
Es izkāpu no mašīnas. Aizgāju atpakaļ pie mājas.
Es uzkāpu pie tavas guļamistabas loga un dabūju tevi laukā.
Tāpēc tu tajā fotogrāfijā esi pidžamā, jo es tevi pa kluso aizvedu.
Vai ne? Un mēs kopā braucām ar mašīnu,
mēs divatā, pāri Koldvoteras kanjonam uz Holivudu.
Tu to neatceries?
-Varbūt. -Nu taču, pacenties.
Grūti spriest. Jā, es varbūt to atceros.
Tas bija manas dzīves dižākais brīdis. Es nepārspīlēju. Tā tiešām bija.
Kā mēs braucām uz Troubadour un tu sēdēji priekšā.
Man tas brīdis ir dārgs līdz šai dienai,
jo, nu tu zini, pats koncerts... Nevar teikt, ka tā bija vilšanās.
Bet tas nebija nekas atcerēšanās vērts.
Klubs nebija pilns. Bija otrdienas vakars.
Apmeklētāji bija, zini, bariņš modīgu mērgļu,
kuri visi domāja, ka ir pārāk lieli rokenrola profi,
lai klausītos dziesmu koncertu.
Un, ja vien tev nav Marshall Stacks skandu un skaņas filtra pedāļa,
un stulba grupas nosaukuma, kā Cirtiens vai Pūsma,
vai kā nu sauca tās metālistu grupas, kas gribēja būt kā Led Zeppelin, biji nulle.
Un tas ir stāsts par manu nekam nederīgo karjeru.
Bet tev...
Tev bija pilnīga svētlaime.
Tu biji turpat skatuves malā,
jo Troubadour klubā nav aizkulišu.
Tā ka es varēju tevi redzēt, jā?
Un katru reizi, kad man piegriezās tie jākļi savās ādas biksēs,
kuri sarunājās savā starpā, kamēr es mēģināju dziedāt,
es paskatījos uz malu un redzēju, ka tu skaties uz mani.
Un no tavas sejas izteiksmes bija tik skaidrs...
ka tu tiešām klausies mūziku, vai ne? Un...
Nu, vai tu vismaz atceries to? Tu atceries, ka es dziedāju?
Jā.
Jā, tu atceries, vai ne?
Nu, es negribu pats sevi celt debesīs, bet kopš tavas piedzimšanas dienas,
kad vien es tev dziedāju, tu uzreiz pieslēdzies.
Pat pirms tu sāki rāpot, es zināju, ka tu būsi mūziķis.
Un es nedomāju mūzikas biznesu. Es domāju...
Zini, īsts mūziķis, mākslinieks. Tu vienmēr to tik dziļi izjuti.
Es mēdzu tevi turēt klēpī un staigāt pa māju dziedādams.
Un tas bija ejošs gājiens, kad tu biji zīdainis.
Ja tu biji bēdīgs, ja tu raudāji, es teicu: "Dod puiku man,"
un pēc pāris dziesmām, zini, tu nomierinājies.
Un gulētejot es tev dziedāju ik vakaru. Vienu dziesmu gadiem.
To taču tu atceries, vai ne?
Tu atceries dziesmu?
-Mēness upe -Tēt.
Tēt, tu varētu nedziedāt?
Platāka par jūdzi
Reiz skaisti šķērsošu es tevi
Ak, sapņu radītāja, siržu lauzēja
Lai kurp tu plūstu Es tev sekošu
Divi klaidoņi
Kas grib pasauli redzēt
Pasaulē ir tik daudz ko redzēt
Mēs tiecamies Uz vienu varavīksnes galu
Gaidām aiz līkuma
Mana melleņu draudzene
Mēness upe un es
Un tad es teicu: "Arlabunakti. Es tevi mīlu."
Un ko tu atbildēji?
Man jābrauc mājās. Man no rīta ir darbs.
Jā. Man arī.
Tev arī?
-Jā. Ko, tu esi pārsteigts? -Jā.
Nu, gada vai divu laikā daudz var notikt. Nu, cik ir pagājuši? Divi gadi?
-Gandrīz trīs. -Jā, tāpēc...
-Ko tu dari? -Kā tu to domā?
Tu teici, ka tev ir darbs. Ko tu dari?
O jā. Es esmu... atpakaļ tirdzniecībā. Vecais stāsts.
Zini, zvanos pa telefonu, iekasēju pēc čekiem naudu.
Tā ir katastrofa.
-Vai pandēmijā cilvēki ko pērk? -It kā daži pērk.
Bet pat pirms šī vājprāta tas darbs bija mainījies.
Tajā vairs nav cieņas.
Pircējs tevi ienīst, pat pirms ir pacēlis telefonu.
Nu, tam nav perspektīvas. Man jāmeklē kas cits.
-Aha. -Jā.
Zini, es tikai mēģinu iekrāt.
Kolīdz sakrāšu 20 tūkstošus, ja paspēšu laikā, man ir plāns.
Kas ir?
Tu mēģini sakrāt 20 000 dolāru,
un tad tev ir viltus sirdslēkme un tu piezvani man?
Tu man jautāji, kāds ir mans darbs. Es par to neieminējos. Tu.
Es dzenos pēc iespējas,
un sarunas laikā es tev par to pastāstīju,
-jo tu jautāji, tas arī viss. -Labi.
Nu taču. Tas ir Čaks Fērgusons. Tu pazīsti Čaku.
Nu taču, mēs pavadījām dienu viņa laivu mājā jahtu piestātnē.
-Tu atceries to laivu māju. -Jā, domāju, ka atceros.
Jā. Čakam pēdējos 20 gadus ir labi veicies mazo glabātavu biznesā.
Cilvēkiem ir daudz mantu, kuras nevajag.
Viņi negrib tās mest prom. Tās ir kaut kur jāliek.
Čakam pieder vairāki duči šādu uzņēmumu, pārsvarā centrālajā Kalifornijā.
Bet viņš ir noskatījis jaunu Lankasterā. Viņš man pastāstīja.
Tur ir slikta vadība. Viņš to nopirks, palielinās ienākumus.
Dabūs lielisku peļņu. Ekonomiskajā lejupslīdē necietīs.
Īstenībā viņiem šajā laikā iet lieliski, jo, zini,
kad cilvēki sāk zaudēt mājas,
viņiem vienalga ir kaut kur jāliek savi štrunti.
Tas atmaksājas pāris gadu laikā.
Man jājautā Čakam, bet, iespējams, varēsi piedalīties,
-ja gribi. -Redzi, te nu tas ir.
-Nē, klau, es nemēģinu... -Tēt, man nav 20 000 $.
-Man vispār nekā nav. -Es nenācu pie tevis pēc naudas.
Pat ja man būtu bankā nauda, bet nav,
es to nedotu tev, jo mēs abi zinām, ko tu ar to izdarītu.
-Tā nav. -Es braucu mājās.
Ei, es teicu, ka tā n... Tu nenojaut, kāda ir mana dzīve!
Ei!
Ei, neej prom no manis!
Klau, es neesmu tāds, kā biju. Tiešām neesmu.
Tu esi tieši tāds, kāds esi vienmēr bijis.
Un es nevaru tev palīdzēt.
Zini, tu esi tāds pats kā es.
Nē. Es vadīju savu dzīvi, cenzdamies nebūt tāds kā tu.
Tu ienīsti sevi, tāpat kā es!
Tu nespēj beigt domāt par visu to, ko tev vajadzēja izdarīt
un kāpēc tu to neizdarīji.
Nu ir par vēlu.
Un tavas smadzenes maļ to uz riņķi, gluži kā manējās.
Atšķirība ir tāda, ka es nevainoju nevienu, tik sevi.
Un tu vaino mani.
Un tas ir jauki, vai ne?
Ka tā ir kāda cita vaina, nevis tavējā.
Jā. Laba sajūta.
Kā narkotikas.
Ei. Vai tev ir kur palikt?
Neuztraucies par mani.
Džoš! Ei, mostieties. Neļaušu jums to palaist garām.
Jūs varēsiet to redzēt. Nāc. Nu re.
Es zinu, zinu, ka tas ir grūti, bet mēs to spējam.
Tas būs tā vērts. Es neteicu, ka šurp lido meteors?
Es stāstīju, ka visam pienāks gals.
Re. Redzat? Negribu, ka baidāties.
Tas nesāpēs. Tas notiks tik ātri.
Tā būs spožākā lieta, kas redzēta, un tad viss būs galā.
Bet tas nekas, jo jūs to redzēsiet. Un es jūs mīlu.
Es jūs abus tik ļoti mīlu. Es jūs mīlu. Es jūs mīlu.
Es jūs mīlu.
Tulkojusi Laura Hansone