Igen. Szóval csak jókat tudok mondani.
A jegyei nagyszerűek, és órán prímán teljesít.
Jókat kérdez, és önálló véleménye van.
És biztosra veszem, hogy nagyobb korában
azt kezdhet az életével, amit csak akar.
Persze.
Hogyan?
Semmi. Köszönöm. Igazán aranyos.
Komolyan mondom.
Igen, tudom én.
Jól van. Nos… ha netán van kérdés…
Csak… olyan voltam, mint ő.
- Ó. Értem. - Aha. Igen.
Jó ég. Színötös voltam 11 évesen.
- Szép. - Te jó ég.
Ötödikben? Jaj már! A matek ment, mint a szar.
- 100%-os dogákat írtam. - Eszméletlen.
Mármint nem igazán számított, de akkor jó érzés volt.
És mindenki ugyanezeket mondta, tudja?
„Olyan okos. Bármire képes, ha eltökéli magát.”
Mire mentem vele, igaz?
Fel kell vennie?
- Nem, nem, nem. - Nem, semmi gond. Rendben.
Amúgy is dolgom van. Menjen, intézze a dolgát.
- És köszönöm. Semmi gond. - Tényleg nem fontos.
Semmi gond. Köszönöm a rám szánt idejét.
Jól van. Én köszönöm.
- Viszlát. - Viszlát.
Hé. Beszélnél apáddal, légyszi?
- Téged hívott? - Engem hívogat, haver.
- Mondtam, hogy ne add meg a számod. - Mármint tíz éve?
- Mit csináljak? - Csak ne vedd fel.
- Haver, folyamat hívogat. - Kapcsold ki a telód.
Van egy lányom, haver. Nem kapcsolhatom ki.
- Egy idő után abbahagyja, oké? - Kérlek, vedd fel.
- Nem lehet. Nem. Ne vedd fel. - Én felveszem. De, felveszem.
Csá, Artie. Csá, mi a szitu?
Halló? Victor?
Szia, apa.
Josh, jézusom, hál’ istennek.
Nem hívogathatod Victort éjnek évadján.
Infarktusom van. Hallod?
Ó, kérlek. Félek.
Nem hallatszik.
- Kórházba kell mennem. - Akkor menj kórházba.
- Nincs kocsi. - Mikor legutóbb láttalak, még volt.
Ja. És az milyen régen volt?
Figyu, ha tényleg infarktusod van, hívd a 911-et.
Soha nem érnek ide időben.
Az ég szerelmére, azt hiszed, kamuzok? Hát nem.
Reggel fél nyolc óta nem érzem a bal karomat.
Akkor hívtalak először, de nem vetted fel.
És egyre rosszabb, érted?
Fáj a mellkasom. Nem kapok levegőt.
Szédülök. Ó, Jézus. Most is elkezdtem szédülni.
Forog velem a világ. Forog. Forog.
Úristen, de forog! Forog! Forog! Forog! Ó, de forgok!
Jézus.
- Hátra ülj. - Mi?
Járvány van. Maszk sincs rajtad.
- Hátra ülj. - Oké.
- Milyen szép hely. - Elindulnál, kérlek?
Hitelkártyát igényeltél a nevemre.
Mi?
Mondom, hitelkártyát igényeltél a nevemre.
- Fogalmam sincs, miről beszélsz. - Rám küldtek egy behajtócéget.
Á, ez mind ilyen átverés.
Fizettek vele a Chez Jaynél Santa Monicán.
- Sokan járnak a Jaybe. - Én nem járok oda, te igen.
Na és? Tudják, apád hol szeret enni.
Nem nehéz megtudni.
Megtudhatnám, hol eszik ennek a tagnak az apja.
Adj időt holnapig. Megszerzem az infót.
A tajszámodat nem adtad meg, ugye?
KELET-HOLLYWOODI KÓRHÁZ
Na jó, jó éjt.
Mi az? Most csak így kiteszel, mint valami taxisofőr?
Ja, fuvar kellett neked.
- Igen. - Akkor menj.
Te nem jössz velem?
Nem. Most nem megyek be veled egy kórházba.
Figyeled egyáltalán, mi zajlik a világban?
Oké. Ha te nem jössz be, én sem megyek.
- Te tutira bemész. - Miért? Nem lesz semmi haszna.
- De, ha tényleg infarktusod van. - Nem feltétlenül.
Oké, szóval valójában nem is volt infarktusod.
Ó, de. Szerintem volt. Csak szerintem már nincs.
Miért, ez most baj? Jobb szeretnéd, ha haldokolnék?
Aggasztó tüneteim voltak. De csillapodnak, hál’ istennek.
Úgyhogy igyunk egyet.
- Kifelé. - Ugyan már.
- Hová mész? - Hazamegyek.
- És mit csinálsz ott? - Alszom. Hajnali kettő van.
Ha most hazamész, amúgy sem fogsz tudni aludni.
Gyere. Egy Jánosáldást.
- Kocsmák zárva. - De tudok egy helyet. Innen csak…
Ugye tudod, hogy nem iszom? Tizenhárom éves korom óta józan vagyok.
Nem emlékszel?
Jó, rendben. Igyunk egy kávét.
- Minden zárva van, apa. - Akkor elmegyünk egy kurva McDonald’sba.
Be nem teszem a lábam egy McDonald’sba!
Elfogadnád az egyiket? Neked hoztam.
Nem, kösz.
Jó, akkor… csak az egyikből iszom,
ha meggondolnád magad.
- Nem gondolom meg magam. - Oké.
Ó, baszki. Lehet, hogy beleittam mindkettőbe.
- Nem izgat. - Jól van.
És… hogy vagy?
Én jól. Te hogy vagy?
Na, erre most hogy feleljek?
Őszintén kíváncsi vagy, hogy vagyok, vagy csak a békesség kedvéért kérded?
- Mit csinálsz mostanában? - Miért érdekel?
Azért, mert én őszintén kíváncsi vagyok arra, hogy vagy.
Lehet, hogy te nem vagy rám kíváncsi, de, tudod, én öreg vagyok, uncsi.
Te fiatal vagy. Kéne, hogy legyenek dolgaid.
Sajnálom, ha csalódást okozok.
- Ugyan. Te soha… - Mit akarsz?
Nem akarok semmit. Csak tudni akarok rólad.
Tudni akarok az életedről. Arról, hogy mi jár a fejedben.
Tudod, a fiam vagy. Tudni akarok mindent.
Rajta. Jöhet bármi. Mit csináltál ma?
Kenyeret sütsz, mint mindenki?
Hallom, hogy mindenki kenyeret süt, mióta ez van.
Tudod, mindenki élesztőt akar, és senki sem kap.
Te vettél élesztőt?
Nem. Csak dolgozom.
- Koncertezel? Mármint Skype-on, vagy… - Nincs koncert. Ez egy állás.
Ó, nem, tudom, hogy kemény meló, ha az ember ebből él.
Tanár vagyok.
Ó, értem, oké. Mármint magánórákat adsz?
Ötödikben tanítok. A Van Nuys West Általánosban.
Várjunk, te… iskolában tanítasz?
Igen. Most éppen Zoomon, de igen.
- Ahhoz nem kell képesítés? - Tanári diplomám van.
Jézus.
És… amúgy… milyen az egész?
Imádom.
Hát ez remek. Őszintén, kurva büszke vagyok rád.
Felvillanyoztad a napomat. Felvillanyoztad az egész évemet.
Te… Találtál valamit, amit szeretsz csinálni, és csinálod.
Mi kell még? És tanítasz. Gyerekeknek segítesz.
Jobbnak érzem magam attól, hogy melletted vagyok.
Mindenkit fel akarok hívni, hogy elújságoljam, hogy a fiam tanár.
Oké.
Mindegy, szerintem nagyszerű, amit csinálsz.
- De komolyan. - Hát, kösz.
Na és te mit csinálsz?
Én? Ó, tudod.
Én… rengeteget olvasok, ami azt illeti.
A tévét be se kapcsolom, inkább kinyitok egy könyvet.
- Olvastad a Bűn és bűnhődést? - Nem.
Hihetetlen. De nagyon orosz.
Egy fickóról szól, aki megöl egy idős nőt,
de nem pénzért, vagy ilyesmi.
Semmi praktikus oka nincs rá, hogy megölje.
De az a helyzet, hogy megérted, miért tette.
Elveszti az eszét, de azonosulni tudsz vele,
- mert nincs kivel beszélnie… - Most mit csinálunk?
Mi… Hát, beszélek. Újra beszélgetünk.
- De nem beszélünk semmiről. - Oké. Miről akarsz beszélni?
Tudod, mit? Inkább…
- Én visszafordulok. - Hogy van Beth?
- Hogy vannak a gyerekek? - Jól.
- Nem látom őket túl gyakran. - Hát, nálam gyakrabban.
Én a kisebbel még nem is találkoztam. Sara, ez a neve, ugye?
- Igen. - Hát, gondolom, nem kell mondanom.
Komoly fájdalmat okoz nekem,
hogy van egy lányunokám, akit nem láthatok.
Van ötleted, miért van ez? Mert őszintén szólva nem értem.
Mármint a húgod mindig is túlreagálta a dolgokat,
de ez egy egészen más nagyságrend.
Párszor később értem oda a játszótérre, és hirtelen…
Nem az volt a baj, hogy késtél. Be voltál tépve. És elejtetted Davidet.
- Elnézést. Aznap nem voltam betépve. - Ott voltam.
- Tudom, hogy láttál betépve. - Aznap 100%-osan beszívtál.
- Nem figyelsz. - Mire nem figyelek?
Megpróbáltam megmenteni egy lepotyogó gyereket.
Nem tudom, emlékszel-e, mert nyilvánvaló, hogy neked
ez a sztori illusztrálja, mekkora csőd vagyok.
De volt ott egy másik kölyök, felmászott erre a hogyishívják bigyóra,
és a szüleinek híre-hamva nem volt. Biztos telefonoztak, vagy ilyesmi.
És csak én voltam ott. És a kölyök már potyogott lefelé, érted?
És sikerült az egyik kezemet alátenni.
És ha nem teszem, a kölyök valószínűleg a nyakát szegi.
És igen, az egyik kezemet tényleg le kellett vennem Davidről.
És igen, tényleg lecsúszott a földre, lapjával, a hátára.
Nem sérült meg, csak megijedt.
De úgy tűnik, az lett a tanulság, hogy én veszélyes vagyok.
Nem én döntöttem így.
Hát, értékelem a támogatásodat.
Amúgy meg kit érdekel David? Mindig is kis szaros volt.
Sara milyen?
Teljesen más, mint David. Csodálatos.
Ó, hála az égnek.
Na, mesélj róla.
- Hány éves is most? - Ötéves.
Jó ég.
Sara…
Szereti a nagyon halk hangokat.
Például üldögélünk együtt a kertben,
ha néha magunkra maradunk,
és csak így hallgatjuk a szelet, vagy egy baglyot, vagy akármit.
És elmondjuk egymásnak, mit hallunk.
És próbálunk nagyon halk hangon beszélni. Hogy ki tud halkabban suttogni.
- Meg ilyesmi. - Hát persze.
- Ezt csináltuk régen mi is. - Mit csináltunk régen mi is?
Ki tud csendesebben suttogni, ez volt az egyik játékunk.
- Nem is volt ez. - Dehogynem.
- Viccelsz? Nem emlékszel? - Nem.
Hát, nagyon kicsi voltál. Akkora, mint most ő.
Valószínűleg ő sem fog emlékezni, hogy csináltátok,
- ha majd nagyobb lesz. - Szerintem fog.
Ez nem igazság. Ez őrület.
Te meg én, de még mennyire, mikor kisfiú voltál,
suttogtunk egymásnak, oda-vissza.
- Aki halkabb volt, az nyerte a játékot. - Bocsi. Nem emlékszem erre.
Nem tudom, mit mondjak.
Megszakad a szívem.
Valószínűleg sok mindenre nem emlékszel, amit együtt csináltunk.
Emlékszel az estére, amikor a Troubadourban játszottam?
Sokszor felhozod.
Nem, nem abból, hogy én meséltem. Ott voltál.
- Igen, tudom. Láttam a fotót. - Nem a fotóról. Emlékszel rá?
Talán. Nehéz megmondani. Kicsi voltam.
Nagyon el akartál jönni. Erre emlékszel?
Már indulásra kész voltam, és te nagyon el akartál jönni velem.
Azt mondtam Ruthnak: „Akarom, hogy a fiam lásson fellépni a Troubadourban.”
Azt mondta, túl kicsi vagy. Meg hogy már lefeküdtél. Én meg erre:
„Oké, nem fogok erről vitatkozni.
Ez művészi pályám legfontosabb éjszakája. Nem fogok itt ülni és veszekedni.”
Úgyhogy kisétáltam az ajtón, beültem a kocsiba,
megkerültem a tömböt, hogy Ruth hallja, hogy elmentem.
Kiszálltam a kocsiból. Visszasétáltam a házhoz.
Bemásztam a hálószobaablakodon, és kihoztalak.
És azért vagy pizsamában azon a fotón, mert kicsempésztelek.
Tudod? És együtt mentünk a kocsival,
csak te meg én, át a Coldwater Canyonon, be Hollywoodba.
Nem emlékszel erre?
- De, lehet. - Emlékezz vissza.
Nehéz megmondani. Igen, talán emlékszem.
Életem legnagyobb pillanata volt. Nem túlzok, tényleg az volt.
A Troubadourba vezetni, veled az anyósülésen.
Ez az a pillanat, aminek az emlékét a mai napig őrzöm, mert…
Mármint, tudod, maga a koncert… Nem mintha kiábrándító lett volna.
Csak nem volt különösebben említésre méltó, tudod.
Nem volt telt ház. Kedd este volt.
A közönség egy rakás trendi pöcsből állt,
mind túl vagány rockereknek hitték magukat ahhoz,
hogy értékeljenek egy adag jól megírt dalt.
Ha nem volt két kibaszott Marshall hangládád meg wah-wah pedálod,
meg valami hülye neved, mint hogy Slash vagy Puff,
vagy ami a Zeppelin-majmoló hajmetál bandáknak volt, senki le se szart.
És meg is van az én istenverte karrierem sztorija.
De te…
Te remekül szórakoztál.
Ott voltál a színpad szélén,
mert a Troubadourban nincs beksztédzs.
Úgyhogy láttalak, érted?
És mindig, mikor elegem lett abból, hogy a bőrnacis sutyerákok
egymással dumálnak, miközben én énekelni próbálok,
odanéztem, és láttam, ahogy visszanézel rám.
És tisztán látszott az arckifejezésedből, hogy…
hogy te tényleg hallgatod a zenét, érted? És…
De erre legalább emlékszel? Emlékszel, hogy énekeltem?
Igen.
Emlékszel, igaz?
Nem akarom itt fényezni magam, de a születésed napjától
ha bármikor énekeltem neked, rögtön ráhangolódtál.
Még mielőtt kúszni kezdtél volna, tudtam, hogy zenész leszel.
És nem a zeneiparra célzok. Hanem hogy…
Tudod, igazi zenész, művész. Mindig annyira mélyen átérezted.
Volt, hogy fogtalak, és járkáltam veled a ház körül, énekeltem neked.
Ez volt a tuti módszer, mikor baba voltál.
Ha izgatott voltál, sírtál, azt mondtam: „Add csak ide a fiút.”
És pár dal után meg is nyugodtál.
Aztán lefekvéskor énekeltem neked minden este. Évekig ugyanazt.
Emlékszel rá, igaz?
Emlékszel a dalra?
- Hold folyó - Apa.
Apa, leállnál?
Széles, mint az ég
Átkelek csalfa kék vizén
A hab szalad, a szív szakad
Bármerre tekeregsz, követlek biz’ én
Két vándor
Kit hív a világ
És száz kaland, mi ránk talál
S a szivárványhoz ér kis túránk
A kanyaron túl vár
Én kósza cimborám
Hold folyó és én
Aztán azt mondtam: „Jó éjt. Szeretlek.”
És te mit mondtál?
Haza kéne mennem. Reggel dolgozom.
Igen. Én is.
Te is?
- Igen. Miért, meglep? - Igen.
Hát, egy-két év alatt sok minden történhet. Mennyi volt, két év?
- Majdnem három. - Ja, szóval…
- Mit csinálsz? - Hogy érted?
Azt mondtad, dolgozol. Mit csinálsz?
Ja, igen. Hát… Megint értékesítés, a régi verkli.
Tudod, telefonálok, váltom be a csekkeket.
Katasztrófa.
- Pandémiában vásárolnak az emberek? - Egyesek elvileg igen.
De már az egész őrület előtt megváltozott ez a munka.
Már nincs benne méltóság.
A kuncsaft már azelőtt gyűlöl, hogy felvenné a telefont.
Mármint… ez így tarthatatlan. Ki fogok szállni.
- Aha. - Ja.
Még gyűjtöm rá a pénzt.
Amint összeszedek 20 rongyot, ha időben megvan, lesz kiutam.
Mi van?
Véletlenül épp próbálsz összekaparni 20 000 dollárt,
aztán kamu infarktusod van, és felhívsz engem?
Te kérdezted, mit csinálok. Nem én hoztam fel. Te hoztad fel.
Hajtok egy lehetőségre,
és elmondtam neked egy beszélgetés közben,
- mert rákérdeztél. Ennyi. - Oké.
Ugyan már. Chuck Fergusonról van szó. Ismered Chuckot.
Egyszer töltöttünk egy napot a lakóhajóján a kikötőben.
- A hajóra csak emlékszel. - Igazából emlékszem, ja.
Na. Szóval Chuck az elmúlt 20 évben jól keresett a miniraktárakkal.
A népek tele vannak felesleges szarokkal.
Kidobni nem akarják, tárolniuk kell valahol.
Chuck benne van pár tucat ilyenben.
Főleg Közép-Kaliforniában,
de kinézett egy újat Lancasterben. Engem is beavatott.
Rosszul menedzselik, úgyhogy megveszi, növeli a bevételt.
Remek profitot kaszál. Plusz ez recesszióbiztos.
Igazából jelen helyzetben prímán hasítanak, mert, tudod,
ha az emberek elveszítik a házaikat, a cuccukat akkor is muszáj valahová tenni.
Pár éven belül visszahozza a pénzt.
Megkérdezem Chuckot, de talán téged is bevehetlek,
- ha akarod. - Helyben vagyunk.
- Nem, nézd, én nem erőltetek… - Apa, nincs 20 000-em.
- Semmi pénzem sincs. - Nem pénzért kerestelek.
És ha lenne is pénzem a bankban, de nincs,
akkor sem adnék belőle, mert tudjuk, mit csinálnál vele.
- Ez nem igaz. - Hazamegyek.
Hé, mondom, ez nem ig… Sejtelmed sincs, milyen az életem!
Hé!
Hé, ne hagyj faképnél!
Nézd, én… Már nem az vagyok, aki voltam. Tényleg.
Pontosan ugyanaz vagy, aki mindig is voltál.
És nem segíthetek.
Olyan vagy, mint én.
Nem. Úgy élem az életem, hogy ne legyek olyan, mint te!
Gyűlölöd magadat, ahogy engem is!
Folyton arra gondolsz, mi mindent kellett volna tenned,
és miért nem tetted meg.
De már túl késő.
És körbe-körbe jár az agyad, akárcsak nekem.
A különbség az, hogy én nem hibáztatok mást, csak magamat.
Te meg engem hibáztatsz.
És ez fincsi, igaz?
Más hibájának tekinteni, nem a sajátodnak.
Ja. Jó érzés.
Kicsit, mint valami drog.
Hé. Elvigyelek valahová?
Miattam csak ne aggódj.
Josh! Hé, ébredj! Nem engedem, hogy ezt kihagyd.
Lehet látni. Gyere. Így, ni.
Tudom, tudom, hogy nehéz, de sikerülni fog.
És megéri. Nem mondtam, hogy jön egy meteorit?
Mondtam, hogy mindennek ez lesz a vége.
Ott. Látjátok? Nem akarom, hogy féljetek.
Nem fog fájni. Nagyon gyorsan történik.
Olyan kurva fényes lesz, amilyet még nem láttatok, aztán vége.
De nem baj, mert legalább láttuk. És szeretlek titeket.
Mindkettőtöket annyira szeretem. Szeretlek. Szeretlek.
Szeretlek.
A feliratot fordította: Speier Dávid