Pan Corman
Takže samé dobré zprávy.
Má výborné známky a na hodinách jí to moc jde.
Má dobré otázky a vlastní názory.
Až bude starší, určitě v životě dosáhne všeho, čeho bude chtít.
Jasně.
Prosím?
Ne, díky. Je to od vás moc hezký.
Myslím to upřímně.
Já vím.
No tak… máte nějaké dotazy…
Bývala jsem stejná jako ona.
- Aha, no vidíte. - Jo.
Bože, v jedenácti jsem měla samé jedničky.
- Jste dobrá. - Bože.
V páté třídě jsem válela v matice.
- Ze všech testů plný počet bodů. - Paráda.
Vlastně to bylo úplně jedno, ale byl to dobrý pocit.
A všichni mi říkali to, co vy.
„Ta je tak chytrá. Dokáže cokoli, když se bude snažit.“
K čemu mi to bylo?
Musíte končit?
- Ne. - To nevadí, v pohodě.
Stejně už musím jít, nenechte se zdržovat.
- Díky. V pohodě. - To nevadí, můžeme…
To nic. Díky, že jste si udělal čas.
Dobře. Děkuju.
- Nashle. - Nashle.
Hej, mohl bys to tátovi zvednout?
- On ti volal? - Několikrát.
- Neměls mu dávat číslo. - Před deseti rokama?
- Co mám dělat? - Nezvedej to.
- On toho nenechá. - Tak si vypni mobil.
Mám dceru, nemůžu si vypnout mobil.
- On toho nechá. - Prosím, prostě mu to zvedni.
- To nemůžu. Nedělej to! - Jinak to zvednu já. Jo.
Čau, Artie, jak je?
Haló? Victore?
Čau, tati.
Joshi, kristepane. Díky bohu.
Nemůžeš Victorovi volat uprostřed noci.
Mám infarkt. Slyšíš mě?
Prosím tě, mám strach.
Zníš v pohodě.
- Potřebuju do nemocnice. - Tak si tam zajeď.
- Nemám auto. - Posledně jsi ho měl.
To už je pěkně dávno.
Jestli máš fakt infarkt, tak si zavolej záchranku.
Ti to nestihnou.
Proboha, myslíš, že si dělám prdel? Nedělám.
Od půl osmé necítím levou ruku.
To jsem ti volal poprvé, ale nebral jsi to.
A teď se to zhoršuje.
Bolí mě na hrudi. Nemůžu dýchat.
Motá se mi hlava. Ježíši, právě teď.
Motám se.
Bože můj. Motám se.
Ježíši.
- Sedni si dozadu. - Cože?
Je pandemie. Ani nemáš roušku.
- Dozadu. - Dobře.
- Je to tu hezký. - Mohl bys už jet?
Pořídil sis kreditku na moje jméno.
Cože?
Že sis pořídil kreditku na moje jméno.
- Netuším, o čem mluvíš. - Poslali na mě vymahače.
To je všechno podvod.
Byla tam platba v restauraci Chez Jay.
- Tam chodí hodně lidí. - Já ne, ale ty jo.
No a? Vědí, kam tvůj táta chodí na jídlo. To se dá lehko zjistit.
Klidně ti řeknu, kam chodí jeho táta.
Do zítřka ti to zjistím.
Neřekls jim číslo pojištění, že ne?
Tak dobrou noc.
To mě tady vyhodíš jak nějakej taxík?
Potřeboval jsi odvoz.
- Jo. - No tak běž.
Nepůjdeš se mnou?
Ne, do nemocnice s tebou teď fakt nejdu. Vnímáš vůbec, co se děje?
Tak když nejdeš, tak já taky ne.
- Ty tam musíš. - Proč? K ničemu to nebude.
- Bude, jestli máš infarkt. - Není to jistý.
Takže tys neměl infarkt.
Myslím, že měl, ale teď už to asi přešlo.
To je špatný? Chceš, abych radši umíral?
Měl jsem znepokojivý příznaky. Naštěstí už odeznívají.
Pojďme na skleničku.
- Vypadni. - No tak.
- Kam pojedeš? - Domů.
- A co tam? - Půjdu spát. Jsou dvě ráno.
Jestli pojedeš domů, stejně neusneš. No tak, jednu před spaním.
- Bary jsou zavřený. - Já o jednom podniku vím.
Já nepiju, jasný? Už od 13 let.
Tos už zapomněl?
No dobře, tak si dáme kafe.
- Všude je zavřeno. - Tak půjdeme do podělanýho McDonaldu.
Do McDonaldu nevkročím!
Dej si, prosím tě. Je pro tebe.
Ne, díky.
Fajn. Budu pít jenom z jednoho, kdyby sis to rozmyslel.
- Nerozmyslím si to. - Dobře.
Sakra, možná jsem se už napil z obou.
- Mně to je jedno. - Dobře.
Takže… jak se máš?
Dobře, co ty?
Jak na to mám odpovědět?
Zajímá tě, jak se mám, nebo si mě chceš udobřit?
- Co teď tak děláš? - Proč se ptáš?
Protože mě upřímně zajímá, jak se ti daří.
Chápu, že tě nezajímám, jsem starej a nudnej.
Ale ty jsi mladej. Určitě máš bohatej život.
No tak to tě zklamu.
- No tak, nikdy jsi… - Co chceš?
Nic, jenom se chci o tobě něco dozvědět.
Chci slyšet o tvým životě. Čím se zabýváš.
Jsi můj syn, chci vědět všechno.
No tak. Cokoliv. Cos dneska dělal?
Pečeš chleba jako všichni?
Všichni teď prý začali péct chleba.
Potřebujou droždí a nemůžou ho sehnat.
Nevykoupils ho?
Ne. Jenom pracuju.
- Koncertuješ přes Skype, nebo… - Ne, mám práci.
Jo, je to těžká práce, když se tím živíš.
Jsem učitel.
Aha, takže dáváš soukromý lekce?
Učím páťáky. Na základce Van Nuys West.
Počkej, ty učíš ve škole?
Jo. Teď to je teda přes Zoom, ale jo.
- Na to nepotřebuješ kvalifikaci? - Mám diplom.
Ty bláho.
A jak to jde?
Je to super.
Tak to je skvělý. Jsem na tebe strašně hrdej.
Udělals mi radost. To je nejlepší zpráva roku.
Našels něco, co tě baví, a děláš to.
Co víc si přát? A navíc učíš, pomáháš děckám.
Připadám si s tebou jako dobrej člověk.
Nejradši bych obvolal známý a řekl jim, že můj syn učí.
No jo.
Podle mě děláš úžasnou věc.
- Fakt. - Tak díky.
Co děláš ty?
Já? Ále.
Vlastně hodně čtu.
Nezapínám telku a otevřu si knížku.
- Četls Zločin a trest? - Ne.
Je to neuvěřitelný. Hodně ruský.
Je to o chlapovi, co zabije jednu starou dámu,
ale ne kvůli penězům.
Nemá pro to žádnej pádnej důvod.
Člověk ale stejně chápe, proč to udělal.
Ten chlap z toho šílí, ale člověk to chápe,
- protože nemá s kým mluvit… - O co tady jde?
No, já vyprávím. Zase se spolu bavíme.
- Ale o ničem. - Fajn, o čem chceš mluvit?
Víš co? Prostě…
- Já už to otočím. - Jak se má Beth?
- Co děcka? - V pohodě.
- Moc často je nevídám. - Častěji než já.
Tu nejmladší jsem ani neviděl. Jmenuje se Sara, že?
- Jo. - No co ti budu povídat.
Fakt mě to trápí, že mám vnučku a nesmím se s ní vídat.
Nevíš proč? Já to popravdě nechápu.
Tvoje sestra reaguje přehnaně, ale tohle má úplně jinej rozměr.
Párkrát jsem přišel pozdě na hřiště a najednou…
Jde o to, žes byl sjetej. A David ti spadl.
- Tehdy jsem sjetej nebyl. - Já to viděl.
- Vím, žes to někdy viděl. - Ten den jsi byl určitě.
- Neposloucháš. - Co neposlouchám?
Snažil jsem se chytit to druhý dítě.
Asi si nevzpomínáš, protože máš radši tu verzi o tom, jak jsem marnej.
Jenže na tamtu věc lezlo ještě druhý dítě
a jeho rodiče tam nebyli. Asi koukali do telefonu.
Byl jsem tam jenom já. A ten kluk začal padat.
Povedlo se mi ho zachytit.
Nebýt mě, asi by si zlomil vaz.
Jo, musel jsem jednou rukou pustit Davida.
Vyklouzl mi a spadl na zem přímo na záda.
Nic se mu nestalo, jenom se lekl, ale já jsem kvůli tomu nějakej postrach.
O tom já nerozhoduju.
Tak děkuju za podporu.
Ale co je komu po Davidovi? Vždycky to byl sráč.
Jaká je Sara?
Je úplně jiná než David. Je skvělá.
Díky Bohu.
Pověz mi o ní.
- Kolik jí je? - Pět.
Ježíši.
Má…
Má ráda hodně tiché zvuky.
Když máme chvilku pro sebe, sedáváme spolu na zahradě
a posloucháme vítr nebo sovu a tak.
Říkáme si, co slyšíme.
Snažíme se mluvit fakt potichu. Zkoušíme, kdo dovede šeptat tišeji.
- Takže tohle děláme. - No jasně,
- to jsme taky dělávali. - Co?
Hráli jsme hru, kdo dovede šeptat tišeji.
- Ale ne. - Ale jo.
- Děláš si srandu? Nevzpomínáš si? - Ne.
Byls hodně malej, asi jako ona.
Ona si to taky nebude pamatovat,
- až vyroste. - Určitě bude.
To není fér, vždyť to není možný.
Jasně si pamatuju, že jsme si šeptali, když jsi byl malej kluk.
- Ten tišší vyhrál. - Promiň, já si to nepamatuju.
Nevím, co na to říct.
To se mě fakt dotklo.
Nepamatuješ si asi víc věcí, co jsme dělávali.
Vzpomínáš, jak jsem hrál v Troubadouru?
Často o tom mluvíš.
Nemyslím z vyprávění. Tys byl u toho.
- Já vím, viděl jsem tu fotku. - To nemyslím. Vzpomínáš si na to?
Možná, těžko říct. Byl jsem malej.
Moc jsi tam chtěl jít. To si pamatuješ?
Už jsem odcházel a tys chtěl hrozně jít se mnou.
Řekl jsem Ruth, že chci, aby mě syn viděl v Troubadouru.
Říkala, že seš moc malej. Už jsi byl v posteli. A já…
„Nebudu se hádat.
Tohle je nejdůležitější večer mojí kariéry. Nebudu se tady hádat.“
A odešel jsem, nasedl jsem do auta,
objel jsem blok, aby mě slyšela odjíždět.
Pak jsem vystoupil a vrátil se domů,
vlezl jsem k tobě oknem a dostal tě ven.
Proto máš na té fotce pyžamo. Protože jsem tě unesl.
Jeli jsme spolu autem,
sami dva, přes Coldwater Canyon do Hollywoodu.
Ty si to nepamatuješ?
- Možná. - No tak, zkus to.
Těžko říct. Jo, možná si to vybavuju.
Byla to nejlepší chvíle mýho života. A to nepřeháním.
Cesta do Troubadouru s tebou vedle mě.
Na tu chvíli dodneška rád vzpomínám,
protože ten samotnej koncert… Ne že by se nepovedl,
ale rozhodně nestál za řeč.
Nepřišlo moc lidí, bylo to v úterý večer.
V publiku byli nějací moderní blbečci,
samí rockeři moc drsní na to, aby ocenili pořádnýho písničkáře.
Pokud jsi neměl repráky Marshall, kvákadlo
a debilní jméno jako Slash nebo Puff,
nebo jak si ty rádoby zeppelinský kapely říkaly, nikoho jsi nezajímal.
To je příběh mojí ubohé kariéry.
Ale ty…
Ty sis to užíval.
Stál jsi na okraji pódia, protože v Troubadouru není zákulisí.
Takže jsem na tebe viděl.
A vždycky, když mi začalo vadit, jak se ty paka v kožených kalhotách
vesele baví, zatímco jsem se snažil zpívat,
koukl jsem na tebe a viděl jsem, že mě sleduješ.
A z tvýho výrazu bylo úplně jasný…
…žes tu hudbu fakt poslouchal. A…
Pamatuješ si aspoň tohle? Jak jsem zpíval?
Jo.
Jo, že?
Nechci se naparovat, ale od té doby, co ses narodil,
ses vždycky hned přidal, když jsem ti zpíval.
Než jsi uměl lozit, bylo jasný, že budeš hudebník.
Ne někdo v hudebním průmyslu.
Myslím opravdovýho hudebníka, umělce. Hluboce jsi to prožíval.
Nosil jsem tě po domě a zpíval ti.
To bylo řešení na všechno.
Když jsi byl rozrušenej a plakal jsi, vzal jsem tě k sobě.
Po pár písničkách ses uklidnil.
Zpíval jsem ti i každej večer před spaním. Roky tu stejnou písničku.
Na to si vzpomínáš, ne?
A na tu písničku?
- Měsíční řeko. - Tati.
Nechal bys toho?
Širší než míle.
Jednou tě slavně překročím.
Snít nutíš mě, lámeš srdce.
Ať plyneš kamkoli, já půjdu s tebou.
Dva tuláci
na cestě do světa,
jenž toho tolik nabízí.
My putujeme za duhou,
hned za zatáčkou.
Můj borůvkový přítel.
Měsíční řeka a já.
A pak jsem řekl: „Dobrou noc. Mám tě rád.“
A cos odpověděl?
Měl bych jít domů. Ráno musím pracovat.
Jo. Já taky.
Ty taky?
- Jo. Překvapuje tě to? - Jo.
Za rok nebo dva se toho dost změnilo. Jsou to dva roky, ne?
- Skoro tři. - Tak vidíš.
- A co děláš? - Jak to myslíš?
Říkáš, že máš práci, tak jakou?
No jo, vrátil jsem se ke starýmu dobrýmu prodeji.
Obvolávání lidí, proplácení šeků.
Je to katastrofa.
- Lidi během pandemie nakupují? - Někteří asi jo.
Ale ta práce se změnila už před tímhle bláznovstvím. Už není důstojná.
Zákazník tě nesnáší, než vůbec zvedne telefon.
Není to nic dlouhodobýho. Časem toho nechám.
- Aha. - Jo.
Chci si našetřit.
Potřebuju včas sehnat dvacet táců, protože mám plán.
Co je?
Náhodou potřebuješ sehnat 20 000 dolarů,
pak dostaneš falešnej infarkt a ozveš se mi?
Tys chtěl vědět, co dělám. Já o tom nezačal, to ty.
Dostal jsem jednu příležitost a říkám ti o tom mezi řečí.
- Jenom proto, že ses ptal. - Dobře.
No tak. Jde o Chucka Fergusona. Toho znáš.
Strávili jsme den na tom jeho hausbótu.
- To si musíš pamatovat. - Vlastně asi jo.
Jo. Takže Chuck už 20 let úspěšně podniká s malosklady.
Lidi mají krámy, co nepotřebujou.
Nechtějí je vyhodit a nemají je kam dát.
Chuck těch skladů má pár desítek.
Hlavně ve střední Kalifornii, ale chce jeden v Lancasteru. Řekl mi o tom.
Je tam špatný vedení, takže to koupí a zvýší příjmy.
Návratnost bude skvělá a neovlivní ho krize.
Daří se jim teď moc dobře,
protože když lidi přijdou o bydlení, nemají si ty krámy kam dát.
Zaplatí se mu to za pár let.
Musel bych se zeptat, ale mohl by ses přidat,
- kdybys chtěl. - A je to.
- Nepřemlouvám tě… - Tati, já 20 000 dolarů nemám.
- Nemám nic. - Nechci peníze.
I kdybych peníze měl, což nemám,
nic bych ti nedal, protože víme, co bys udělal.
- To není pravda. - Jdu domů.
Říkám, že to není… Netušíš, jakej vedu život!
Hej!
Nikam nechoď!
Já už nejsem, jakej jsem býval. Fakt.
Seš pořád úplně stejnej.
A já ti nepomůžu.
Seš stejnej jako já.
Celej život se snažím takovej nebýt.
Nenávidíš se, stejně jako já!
Nemůžeš přestat myslet na to, cos udělat měl, ale neudělal.
Teď už je pozdě.
Máš zacyklený myšlenky jako já.
Rozdíl je v tom, že já z toho viním jenom sám sebe.
A ty z toho viníš mě.
Je to fajn, co?
Když je to vina někoho jinýho, ne tvoje vlastní.
Jo. Je to dobrej pocit.
Trochu jak droga.
Hej, máš kam jít?
O mě se nestarej.
Joshi, vzbuď se. O tohle nesmíš přijít.
Uvidíš to. Tak pojď.
Je to těžký, ale zvládneme to.
Bude to stát za to. Neříkal jsem ti, že sem spadne meteorit?
Pak bude po všem.
Tamhle. Vidíš? Hlavně se neboj.
Nebude to bolet, bude to rychlý.
Bude to to nejjasnější, cos kdy viděl, a pak bude konec.
Ale to nevadí, aspoň to uvidíme. A mám tě rád.
Mám vás oba hrozně moc rád. Mám vás rád.
Mám tě rád.
Překlad titulků: Kristina Himmerová