Да, имам само добри новини.
Оценките й са чудесни, тя е страхотна в клас.
Задава интересни въпроси, има свое мнение.
Убеден съм, че като порасне,
ще може да прави каквото реши в живота.
Ясно.
Моля?
Нищо. Благодаря, много сте мил.
Сериозен съм.
Знам, че е така.
Добре. Имаше ли въпроси...
И аз бях като нея.
Браво.
На 11 г. имах само шестици. - Чудесно.
В 5. клас? Размазвах ги по математика.
Тестовете ми бяха без грешки. - Страхотно.
Не че имаше някакво значение, но тогава беше готино.
Всички повтаряха едно и също за мен:
"Много е умна! Може да постигне каквото реши".
А докъде стигнах?
Ако е важно, вдигнете.
Не, не. - Няма проблем, вдигнете.
Аз без друго трябва да затварям.
Няма нужда. - Няма проблем. Благодаря за разговора.
Добре. И аз благодаря. - Чао.
Пич, моля те, говори с баща си.
На теб ли звъни? - Постоянно.
Казах ти да не му даваш номера си. - Преди 10 г.
Какво да правя? - Не вдигай.
Няма да спре да звъни. - Изключи си телефона.
Не мога да си изключа телефона. Имам дъщеря!
След известно време ще спре. - Моля те, вдигни.
Не мога. Недей. - Ще вдигна аз тогава. Да.
Здрасти, Арти, как е?
Ало? Виктор?
Здрасти, татко.
Джош! Слава богу.
Не може да звъниш на Виктор посред нощ.
Получавам инфаркт. Чуваш ли ме?
Моля те, страх ме е.
Звучиш добре.
Трябва да ида в болница. - Иди, щом трябва.
Нямам кола. - Като се видяхме, имаше.
Да, и преди колко време беше това?
Ако наистина получаваш инфаркт, обади се на Бърза помощ.
Не, никога не идва навреме.
Да не мислиш, че те пързалям? Сериозно е.
От 7,30 ч. не си чувствам лявата ръка.
Тогава ти звъннах за пръв път, не вдигна.
Но се влошава. Имам болки в гърдите, не мога да дишам.
Вие ми се свят. Ето, и сега ми се вие.
Всичко ми се върти.
Боже, въртя се. Въртя се.
Боже.
Качвай се в колата. - Какво?
В пандемия сме, а нямаш маска.
Качвай се. - Добре.
Хубаво място. - Карай, ако обичаш.
Извадил си кредитна карта на мое име.
Какво?
Извадил си кредитна карта на мое име.
Не знам за какво говориш. - Пратиха ми колекторска фирма.
Те са мошеници.
Имаше сметка от "Шез Джей" в Санта Моника.
Много народ ходи там. - Аз не ходя, ти ходиш.
Е, и? Знаят къде яде баща ти. Не е трудно да се разбере.
Мога да ти кажа къде ядат бащите на онези. Дай ми ден и ще имам информацията.
Нали не си им дал осигурителния си номер?
Лека нощ.
Отпред ли ще ме оставиш? Все едно си такси.
Да, искаше да те докарам.
Да. - Върви.
Няма ли да дойдеш с мен?
Няма да вляза в болница с теб сега. Не следиш ли новините?
Щом ти няма да дойдеш, няма да ида и аз.
Ще идеш! - Защо? Каква полза?
Ще е от полза, ако е инфаркт. - Не бих казал.
Казваш че не е инфаркт ли?
Мисля, че беше инфаркт. Но вече мина.
Какво, лошо ли е? Предпочиташ да умирах ли?
Имах доста тревожни симптоми. Сега стихват, слава богу.
Да пием по едно.
Слизай. - Стига де.
Къде отиваш? - Прибирам се.
Какво ще правиш у вас? - Ще спя. Часът е два!
Ако се прибереш сега, няма да можеш да заспиш.
Да пийнем по едно.
Баровете са затворили. - Знам едно местенце.
Знаеш, че не пия, нали? За последно пих на 13 години.
Помниш ли случая?
Добре, хубаво. По кафе.
Всичко е затворено. - Значи - в "Макдоналдс".
Няма да вляза вътре!
А ще изпиеш ли едно? Нося ти го.
Не, благодаря.
Хубаво, аз ще пия само от едното.
Ако размислиш.
Няма да размисля.
Мамка му, май и от двете пих.
Все ми е тая.
Как си ти?
Добре. Ти как си?
Как би искал да ти отговоря?
Наистина ли се интересуваш как съм, или просто репликираш?
Какви ги вършиш напоследък? - Защо питаш?
Искам да знам, защото искрено ме вълнува как си.
Ти може да не се интересуваш от мен, но аз съм стар, скучен.
Ти си млад, трябва да водиш бурен живот.
Съжалявам, ще те разочаровам.
Стига де, ти никога... - Какво искаш?
Нищо не искам. Само да знам как си.
Да ми разкажеш как живееш, какво ти се върти в ума.
Ти си мой син - искам да знам всичко.
Давай, може да споделиш каквото и да е. Какво прави днес?
Хляб ли печеш, като другите?
Все говорят, че в тези времена хората пекат хляб.
Всички искат мая, пък не намират.
Ти ли си изкупил всичката?
Не. Просто работя.
Изпълнения? По "Скайп" ли? - Не свиря. Работя.
Знам, че е тежък труд, когато се прехранваш с това.
Учител съм.
Добре, хубаво. Частни уроци ли?
Преподавам на 5. клас в основно училище.
Преподаваш в училище ли?
Да. Сега го правим онлайн, но това е.
Не се ли иска ценз? - Имам диплома за учител.
Боже!
И как върви?
Много ми харесва.
Това е страхотно! Честно. Гордея се с теб.
Най-добрата новина за деня. За годината дори.
Намерил си нещо, което обичаш да правиш, и го правиш.
Какво още? Преподаваш, учиш деца, помагаш им.
От самото ти присъствие ставам по-добър.
Искам да се похваля на всичките си познати, че си учител.
Добре.
Това, което правиш, е прекрасно.
Наистина. - Благодаря.
А ти какви ги вършиш?
Аз ли?
Чета много.
Гася телевизора и отварям книга.
Чел ли си "Престъпление и наказание"? Невероятен е. Типично руски.
Разказва се за един човек, който убива старица.
Не го прави за пари или нещо, няма практическа изгода.
И там е работата - разбираш защо го прави.
Полудява, да, но човек го разбира,
няма с кого да си говори. - Какво правим?
Аз говоря. С теб отново разговаряме.
Не говорим за нещо конкретно. - За какво искаш да говорим?
Знаеш ли, защо не...
Ще си тръгвам. - Как е Бет?
Децата как са? - Добре.
Не ги виждам много често. - Но е по-често от мен.
Дори не съм виждал малката. Сара се казва, нали?
Да. - Знам, че няма нужда да ти казвам,
че изпитвам искрена болка да имам внучка, а да ми е забранено да я виждам.
Знаеш ли защо е така? Аз самият не разбирам.
Сестра ти винаги преувеличава всичко,
но това минава всякакви граници.
Няколко пъти закъснях за детската площадка и изведнъж...
Не защото си закъснял, а защото си беше пил и изпусна Дейвид.
Въпросния ден не бях пиян. - Аз бях там.
Виждал си ме къркан. - Беше, несъмнено.
Не ме слушаш. - Какво да слушам?
Гледах да предпазя другото дете да не падне.
Не знам дали помниш, защото явно си решил, че това ще покаже какъв скапаняк съм.
Имаше друго дете, катереше се по... не знам как се казва.
Техните ги нямаше никакви, сигурно си зяпаха в телефоните.
Оказа се, че само аз бях там. Детето тръгна да пада.
Успях да пъхна ръка под него.
Ако не бях го направил, щеше да си счупи врата.
Да, наложи се да пусна Дейвид с една ръка.
Изхлузи се и падна на земята, на гърба си. Нямаше му нищо, само уплахата.
Но поуката явно е, че аз съм бедствие.
Решението не е мое.
Благодаря за подкрепата.
Много ни дреме за Дейвид! Голямо е лайно.
Каква е Сара?
Изобщо не прилича на Дейвид. Прекрасна е.
Хвала тебе, Господи.
Разкажи ми за нея.
На колко стана? - На пет.
Боже.
Тя...
Обича много тихи звуци.
С нея можем да седнем в задния двор, ако останем сами,
и да слушаме вятъра или някой бухал, или нещо такова.
Споделяме си кой какво чува.
Опитваме се да говорим съвсем тихо, да видим кой може да шепне по-тихо.
Такива неща. - Да.
Това правехме и ние. - Какво правехме?
Кой ще шепне най-тихо - това беше една от игрите ни.
Няма такова нещо. - Напротив.
Наистина ли не си спомняш? - Да.
Беше малък, на нейните години.
И тя няма да помни, че сте го правили,
като порасне. - Ще помни.
Не е честно така. Това е лудост.
Двамата с теб го правехме, като беше малък.
Постоянно си шепнехме.
По-тихият печелеше играта. - Съжалявам, не помня.
Не знам какво да кажа.
Съкрушен съм.
Вероятно не помниш много от нещата, които правехме.
Помниш ли вечерта, когато пях в "Трубадур"?
Често я споменаваш.
Не става дума аз да го разказвам. Ти беше там.
Знам, виждал съм снимката. - Не от снимката, питам помниш ли?
Не съм сигурен. Бил съм малък.
Много искаше да отидеш. Това поне помниш ли?
Тръгвах вече да излизам, а ти беше готов да дойдеш с мен.
Казах на Рут, че искам синът ми да ме гледа в "Трубадур".
Каза, че си още малък, че си си легнал.
"Добре, няма да спорим.
Това е най-великата ми нощ като музикант, няма да седя и да се караме."
Излязох през вратата, качих се в колата
и свърнах в пряката, за да чуе тя, че заминавам.
А после излязох от колата и се върнах.
Покатерих се, влязох през прозореца ти и те взех.
Затова на снимката си по пижама, защото те отмъкнах.
Нали? Пътувахме с колата,
само двамата, през каньона Колдуотър към Холивуд.
Това не го ли помниш?
Може би. - Хайде де, напъни се.
Не съм сигурен. Да, може би ми изплува.
Най-великият момент в живота ми. Не преувеличавам, наистина беше такъв.
Карам за участие в "Трубадур", ти си до мен на седалката.
Този момент кътам в сърцето си и до днес.
Самият концерт... Не че беше разочарование.
Но не беше нещо, което да разправяш надлъж и шир.
Клубът не беше пълен, беше вторник вечер.
Публиката беше тълпа от мерзавци,
имащи се за прекалено велики рокаджии,
за да оценят истинската музика.
Ако не дъниш през "Маршал Стакс", не блъскаш по педали
и не носиш някое тъпо име като Слаш или Пъф,
или както там се казват типовете, имитиращи "Цепелин", не ги интересуваш.
Това е тя, историята на скапаната ми кариера.
Но ти...
Ти беше във възторг.
Седеше там, отстрани на сцената.
В "Трубадур" нямаше бекстейдж.
Можех да те виждам.
Всеки път, когато ми писваше от тъпанарите с кожени гащи,
които си приказваха, докато аз се опитвах да пея,
поглеждах към теб и виждах очите ти, вперени в мен.
По изражението ти пределно ясно личеше...
Ти наистина слушаше музиката.
Това поне спомняш ли си? Помниш ли как пях?
Да.
Да, помниш, нали?
Не че се пъча нещо, но от деня, в който се роди,
когато и да ти запеех, ти слушаше с цялата си душа.
Още не беше проходил, но вече знаех, че ще станеш музикант.
Не говоря за музикалния бизнес, а за...
Истински музикант, артист. Това ти е в кръвта.
Държах те на ръце и ти пеех, обикаляйки из дома.
Това беше нещото, което действаше.
Ако плачеше, ако беше неспокоен, казвах й: "Дай ми го"
и след няколко песни ти се успокояваше.
Пеех ти всяка вечер за приспиване. Една и съща песен, години наред.
Това поне помниш, нали?
Помниш песента, нали?
Лунна река... - Татко.
Моля те, недей.
...по-широка от миля.
Някой ден ще те прекося със стил.
Създателю на сънища, разбивачо на сърца,
накъдето и да отиваш, ще вървя с теб.
Двама, бродещи безцелно,
тръгнали да видят света,
а има толкова много свят за гледане.
Всички сме се насочили към една цел,
към онова, което ни очаква зад ъгъла.
Приятелю мой.
Лунната река и аз.
А после ти казвах: "Лека нощ. Обичам те".
А ти какво отвръщаше?
Трябва да се прибирам, сутринта съм на работа.
Да. И аз.
И ти ли?
Да. Какво, изненадан ли си? - Да.
Доста неща могат да се случат за година-две. Две ли станаха?
Почти три. - Да, толкова.
Какво правиш? - Какво да правя?
Работата. Каква е?
Пак в продажбите. Нищо ново.
На телефона, осребрявам чекове.
Катастрофа.
В пандемията хората пазаруват ли? - Явно някои.
Работата се промени още преди тази лудост.
Много недостойно стана.
Клиентът те мрази, още преди да те е набрал.
Не се издържа. Трябва да се махна.
Да. Просто в момента спестявам.
Щом събера 20 хилядарки, ако успея да ги събера навреме, чао!
Какво?
Събираш двайсет хиляди долара,
уж получаваш сърдечен пристъп и ми звъниш?
Попита ме какво работя. Не аз повдигнах въпроса.
Искам да се възползвам от възможност, за която ти споменах в разговора ни,
защото ти попита, не за друго.
Става дума за Чък Фъргюсън. Познаваш го.
Веднъж бяхме на лодката, на която живее в пристанището.
Помниш лодката. - Струва ми се, че я помня, да.
Чък я караше добре през последните 20 г. в склад на самообслужване.
Хората са пълни с ненужни вещи,
които не искат да изхвърлят, а да приберат някъде.
Чък върти бизнес с 20-ина такива в централна Калифорния,
но е хвърлил око на ново място в Ланкастър, разказа ми.
Управата не струва, ще го купи и ще печели добре.
Ще носи много. И няма риск в рецесия.
Дори процъфтява по време на всичко това, защото хората губят домовете си
и им трябва склад за вещите.
За две години се изплаща.
Трябва да питам Чък, но мога да те включа.
Ако искаш. - Ясно.
Не се опитвам да те... - Нямам 20 хиляди.
Никакви пари нямам. - Не дойдох за пари.
Дори да имах спестявания, а нямам,
не бих ти ги дал, защото знаем какво ще стане.
Не е вярно. - Прибирам се.
Не знаеш как живея сега.
Слушай!
Не си тръгвай така!
Не съм какъвто бях преди. Не съм.
Същият си, какъвто си бил винаги.
Не мога да ти помогна.
Същият си като мен.
Не! Цял живот се мъча да не съм като теб.
Мразиш себе си, както мразиш мен.
Постоянно мислиш какво си могъл, а не си направил, и защо не си.
А сега вече е късно.
И мозъкът ти зацикля в това. Също като моя.
Само че аз не виня друг, освен себе си.
А ти обвиняваш мен.
Готино е, а?
Друг да ти е виновен.
Чувството е приятно.
Опиянява като дрога.
Имаш ли къде да отидеш?
Не се тревожи за мен.
Джош, ставай, няма да изпуснеш това.
Можеш да го гледаш. Хайде.
Знам, че е трудно, но ще стане.
Ще си струва. Не ти ли казах, че наближава метеорит?
Това е краят на всичко!
Ето, там е. Но не искам да се боиш.
Няма да боли. Ще стане много бързо.
Ще е най-яркото нещо, което си виждал, а после всичко ще свърши.
Но няма нищо. Трябва да го видим. Обичам те.
И двамата ви обичам страшно много. Обичам те.
Превод на субтитрите Анна Делчева