Pan Corman
Další den je pryč.
- Ztrácíš se. - Mimo nás dva.
Tys nikdy neměl ve zvyku zůstávat.
Láska prý chce čas,
ale proč mým časem mrháš, zlato?
Řekni pravdu.
Byl jsi pryč moc dlouho.
- Moc dlouho. - Dlouho.
Děkujeme.
- Jsme tu. - Jo.
- Jsme tu. - Jsme tu.
Ahoj, zníte skvěle.
- Potřebuju probrat pár… - Děkujeme.
Můžeme to probrat po koncertě?
- Bože, no jasně. - Díky.
Ty jo.
Nezměníme ten přídavek?
Měli bychom to zkusit.
To tak ale úplně nejde.
- Ty snad nechceš zahrát něco jinýho? - Jo, ale…
- Chceš, no vidíš. Ne. - Víš, co musíme zahrát.
Ne.
Co bys teď zahrál nejradši?
Co bys zahrál?
„Vysokou hloubku“.
To by mohlo být dobrý. Jo.
Bože, počkej. Mám lepší nápad.
Dáme „Cituj mě“.
To by teď skvěle sedlo.
Jo?
- Řekneš to Gregovi a Lie? - Jo.
Miluju tě.
Los Angeles.
Tohle město miluju.
Josh se tady narodil a vyrůstal tu.
- Zdravím, 818. - Jo!
Slyšel jsem.
Než vám zahrajeme tuhle poslední píseň,
chci vám říct, jak moc jsme vám vděční, že jste přišli.
Je to zázrak, že je kdokoliv z nás dnes večer právě tady.
Kolik maličkostí se muselo stát, abyste se sem dostali?
Začalo to už dávno, když se vás rodiče rozhodli zplodit.
A pak jste nějak skončili v LA.
Možná jste se tak rozhodli jako já nebo jste se tu narodili jako Josh.
A nedávno jste se doslechli o tomhle koncertu.
Rozhodli jste se přijít. A teď jste tady.
A cestou sem mohlo milion věcí dopadnout jinak.
Mohli jste se jinak rozhodnout
nebo se mohlo stát něco, co neovlivníte.
Právě teď jste mohli být někde jinde.
Mohli jste být někým jiným.
Připraveni?
Jenže nejste.
Jste sami sebou.
A teď jste tady s námi.
A za to vás máme rádi.
My vás taky!
Tahle se jmenuje „Cituj mě“.
Raz, dva, tři, čtyři.
Judith.
- Haló? - To je Judith?
- Ano. - Zdravím, tady Josh.
- Jak se máte? - Dobře.
Judith, můžu se zeptat? Nechtěla byste ušetřit peníze?
Tahle má dobré recenze.
Lidi za dobré recenze online dostávají zaplaceno.
To je pravda, ale tyhle vypadají věrohodně.
- Jak to můžete vědět? - Protože jsem je četl.
Já vím, to jsem viděla.
Tak jak se rozhodnete?
Takže teď je to na mně?
Nevím, co chcete, abych udělal.
Chovejte se jako dospělej a rozhodněte se.
Dobře. Co tahle?
- To je furt ta stejná. - Jo.
Bože, vy jste úplně nemožnej.
Běžte mi najít Sophii, tu žirafu.
Neměli jsme na výběr.
Neměli jsme co jíst.
Měli jste strach o život?
Celé dny jsme nejedli. Umřeli bychom.
- Umírali jsme. - Já vím a je mi líto,
že jste si tím museli projít.
Ale abyste v Americe mohli žádat o azyl,
musím dokázat, že jste se báli perzekuce.
Pokud ne, můžete dostat pracovní povolení tady v Kolumbii.
Dobře?
Takže: měli jste strach o vlastní život?
- Ano. - Ano. Dobře.
- Díky. Jakže se jmenujete? - Astrid.
Astrid, chcete vědět, kolik peněz tenhle talentovaný tým právě vydělal
pro naši společnost?
Je to vysoké číslo.
- Chcete to vědět? - No tak.
Baví mě to říkat nahlas. Kolik to bylo? Sedmdesát šest a…
Celých 76 450 000.
Takže 76 450 000 dolarů. No tak! To je spousta domů.
Astrid, copak to těm úspěšným, těžce pracujícím lidem nepřejete?
Moc vám to všem přeju. Gratuluju.
To bylo milý. Díky, Astrid.
- Na zdraví. - Na zdraví.
Jo.
Petere, co se ti na tom líbilo nejvíc?
Pořád nemůžu dostat z hlavy, co se stalo v srpnu.
Určitě víte, co myslím.
- Jistě. - Bože.
Dohoda málem ztroskotala,
kdyby na poslední chvíli nezasáhl Wilson a nezachránil nám vy-víte-co.
- Občas má člověk štěstí. - To jo.
- Bylo to jako na horské dráze, co? - Promiň, ale počkej.
- Nemůžeš se takhle podceňovat. - Prosím?
Celý úspěch jsi svedl na štěstí.
Podle tebe bychom to jinak nedokázali. To není fér.
Jenom říkám…
Možná jsi to tak nemyslel, ale řekls to. Tak si to ujasníme.
Nepopíjíme tady šampaňský proto, že jsme měli štěstí. Jasný?
Snad dva roky neděláme na ničem jiným než na té dohodě.
Petere, sám jsi na tom taky dřel.
Ta dohoda by neztroskotala, protože bychom to nedovolili.
Měli jsme v srpnu horší období? Jo.
A poskytl nám Wilson řešení? Jo.
A kdyby neposkytl, vymysleli bychom něco jinýho,
protože nám šlo o výhru.
Díky, Astrid.
Víte, kdo mluví o štěstí? Gambleři a nuly.
Omlouvám se, zní to drsně, ale je to tak.
Jestli vám někdo řekne: „Nevyšlo to, měl jsem smůlu,“
tak je to nula.
My čtyři žádný nuly rozhodně nejsme.
A dokazuje to 76 milionů nových kamarádů na našem účtu.
Měli byste na sebe být hrdí!
Nemůžete si pak doma říkat: „To bylo štěstí.“
Radši běžte domů s tím krásným pocitem, který vám navodí jedině výhra.
Musíte s jistotou a bez špetky pochybností vědět,
že jsme vyhráli, protože jsme si to zasloužili.
Na to se napiju.
- Zdravím, Astrid. - Jak to jde?
- Nejlepší den mýho života. - Ptám se proto, že tak pijete.
No jo, to je otázka snášenlivosti alkoholu.
A já snesu hodně.
Chtěl bych všem ostatním zaplatit jednu rundu.
Víte, je to pro mě významná chvíle.
Dneska se mi změnil život, protože jsem teď bohatej.
Ode dneška.
Nechutně bohatej. Ale nenarodil jsem se tak.
Na všech těch lidech mi záleží, protože byli se mnou, když se to stalo.
Tak je všechny chci pozvat na drink.
To je velkorysé, ale je tu opravdu hodně lidí.
Ani je nevidíte.
Ale o to jde. Chci, aby ten účet byl vysoký.
Chci vidět nějakou absurdní částku, zaplatit a neřešit to.
To je to, co bych teď chtěl zažít.
Mohla byste mi pomoct?
Na co je chcete pozvat?
Na Dona Julia.
Půjdu spočítat lidi. Fakt chcete pozvat všechny?
Každou požehnanou duši v tomhle podniku.
Jste vtipnej.
Počkejte, ještě jedna věc.
- Ano? - Co děláte zítra?
Já totiž odletím na nějakou pláž a vy byste měla letět se mnou.
- Roznesu toho Dona Julia. - Ne, myslím to vážně.
Mám přítele.
A kolik si za rok vydělá?
- Pane… - Kolik si vydělá?
Už jste přebral. Dobře dojeďte domů.
Neotáčej se ke mně zády, kurva!
- Hej, kolik si vydělá? - Pane.
Kolik si vydělá?
- Ptám se kolik! - Pane!
Pusť mě! Dej ty pracky pryč!
Kolik si vydělá, ty děvko jedna?
Joshi, zpomal.
Nechci přijet pozdě.
Nebudeme tam pozdě.
Pořád někam spěcháš a pak odtamtud chceš hned zase odejít.
Tak to nemám jenom já, ale všichni.
Ty ale trochu víc.
- Nemáme na to moc času… - Já vím.
Řekls jí, ať se nachystá?
Bude čekat venku, ale asi měla náročný ráno, takže…
To určitě.
No tak, vždyť…
Víš, že to má těžký.
- Možná. - Mož…
Jak jako „možná“?
Nevím. Vím, že to má těžký.
Ale vymlouvá se na to pořád.
Na to, jak se má hrozně blbě a všichni ostatní hrozně dobře.
Jo. Já se třeba dobře mám.
Mám tebe.
A toho kluka vzadu.
Ty jeho nožičky.
Koukni, jak jsou tlustý.
Hodné tlusté miminko.
A je v bezpečí.
Proto bys měl zpomalit.
Dobře, zpomaluju.
Není to kvůli tobě, ale proto, že už jsme tady.
- Říkals, že bude čekat venku. - Jo.
- Já vím, promiň. - Ahoj.
Ahoj. Nemám nic čistýho na sebe.
Ta ženská odnaproti z bytu 44
nechává v sušičce svoje krámy.
Před dvěma hodinama jsem jí to řekla
a ona: „Klidně to vyndejte a nechte to nahoře.“
Já tý krávě prát nebudu.
- Takže tak. - Jo. To je hrozný.
- Jo. - Půjdeš v tom, co máš?
- To nemůžu. - Podle mě jo.
Proč mi pořád odporuješ?
Omlouvám se. Musíme tam ale být včas.
Prosím tě, nemluv na mě tím vyrovnaným hlasem.
- Jakože seš strašně rozumnej a já mimo. - Beth…
- Chápu, že seš teď táta… - Hej!
Buď půjdeš se mnou, nebo to udělám sám. Tak co?
To bylo dobrý.
Jo, tak pojď.
Zabírá to i na tvoji ženu?
Nemám z toho dobrej pocit. Já tam nechci.
Musíme.
Tak jo.
Bože. Je strašně depresivní.
- Ale není. - Jo, je hrozně depresivní.
Joshi, fakt je.
Čau, mami.
- Co je? Co tu všichni děláte? - Říkal jsem, že přijedeme.
Já vím, ale co tu dělají ostatní?
Co Jacob, dobrý?
Jo, je v pohodě. Vidíš?
Můžeme dál?
- Proč? - Mami, pusť nás dovnitř.
Chceme si s tebou promluvit,
protože o tebe máme strach.
Je to tak už delší dobu.
Myslíme, že bys měla od táty odejít.
- Co to má být, nějaký zákrok? - Ne…
Chcete snad, aby to to malé dítě vidělo?
- Je mu to jedno. - Ale mně ne!
Nechci, aby to můj vnuk slyšel.
Tak dobře.
Nechci vás přerušovat, ale začalo mi téct mlíko.
- Jo, super. - Bože, to je ujetý.
Prosím tě, nic není ujetý. Je to krásný.
Vždyť z ní něco teče!
Jsi hodnej, ale podáš mi papírovou utěrku?
- Jo. - Ty došly.
Fakt?
Jo. Co…
Na, tady máš ubrousek.
Sedí se ti dobře?
- Super, děkuju. - Dobře.
Takže teď vašeho tátu musím opustit, protože doma nemáme utěrky?
Tak nějak.
To by stačilo. Řekli jste, co jste potřebovali.
Ne. Je toho ještě mnohem víc.
Já od vašeho táty neodejdu, jasný?
Takže až se Jacob nakrmí, půjdete, protože se za chvilku vrátí domů.
Ne, načasovali jsme to.
Je v Barone’s s Halem a Dot.
Dívá se na Jeopardy!
Do závěrečného kola máme plno času.
No jo, to je fakt.
Jestli od Artieho odejdu, umře.
Mami, to nevíš.
Ale vím.
Ale nejde o něj, jde o tebe.
Nemáš kvůli němu žádné kamarády.
Nemáš kvůli němu ani žádné peníze.
Máš jenom jeho.
- A on zase mě. Potřebuje mě. - Ale co potřebuješ ty?
Jak se opovažujete za mnou s tímhle jít?
Já ten podělanej život žiju pro vaše dobro.
Koukni, čeho jsi dosáhl.
Jsi úžasný profesor, co dostane definitivu.
Máš báječnou ženu a zdravé dítě.
Stalo by se to, kdybys byl z rozvrácené rodiny?
A co já, mami?
Já nic z toho nemám.
Ty jsi jiný případ.
Jasně.
Já jsem si dřív taky nepřipadal moc vyrovnaný.
Žít s tátou bylo děsivý.
S matkou samoživitelkou by to bylo horší.
Oba byste měli úplně jiný život.
Mohlo to být…
Mohlo to být úplně nanic!
Musím čůrat.
Ne, můžeš…
Když se jí nějaká situace nelíbí, jde čůrat.
Já vím.
Mami, vylezeš někdy?
Jsem na záchodě.
Jo, ale… Už jsi tam dlouho.
Nakonec toho bylo víc.
Ona se fakt zamkla na záchodě.
Zamkla jsem se, protože tady vykonávám potřebu.
Žádnej jinej důvod to nemá.
Kolik je?
- Pozdě. - Sakra.
A jestli za těmi dveřmi budete stát, nepůjde to.
Jak dlouho už tam je?
Jednadvacet minut.
- Kdy skončí Jeopardy? - Už to skončilo.
Ta mrcha to tam přečkala.
Jsem tu.
Chci vám říct, že si toho, o co se snažíte, vážím.
- Máme tě rádi, mami. - Já vím.
Co mu řekneš?
Co mu řeknete vy?
Miláčku, poslouchej, jsem v pořádku.
Máme tu jídlo a generátor. Můžu tu být, jak dlouho bude třeba.
Jo.
To nevím jistě, ale dám ti vědět, až něco zjistím.
Ano, věř mi. Jsem v bezpečí.
Jo, já vím.
Většina lidí to štěstí neměla.
Taky tě miluju.
Třpyť se, třpyť se, hvězdičko.
Žasnu…
Nech moje dítě na pokoji!
Tacos v úterý.
Ahoj. Tak jsi nakonec přišel.
- Ahoj. - Rád tě vidím.
- Já tebe taky. - Zatancujeme si?
Já myslel, že se nezeptáš.
Ahoj.
Já…
Věděl jsem, že se praštil do hlavy, ale…
Byl v pohodě. Vypadal tak.
Bez problémů nás odvezl domů.
Měl jsem to poznat.
Omlouvám se. Měl jsem to poznat, byl to můj kamarád.
Vy za to nemůžete. Neobviňujte se.
Prostě měl podělanou smůlu.
Měl jsem to poznat. Moc mě to mrzí.
Myslíte, že by ho naštvalo, že si na něj připíjíme?
Ne.
Myslím, že ne.
- Moje pití neodsuzoval. - Fakt? To je divný.
Neznám nikoho, kdo by pořád tak kritizoval.
Až na tebe, mami. Promiň.
O tom něco vím, to mi věřte. Všechno nenáviděl.
Když odešel z kapely a začal učit
a já jsem dál dělala hudbu…
Myslela jsem, že mě za to odsuzoval.
Ale teď si myslím, že se mě svým způsobem nějak snažil chránit.
To dělával.
Měl o mě starost.
Možná nechtěl, abych se špatně rozhodla.
Abych jednoho dne zjistila, že vedu špatný život,
aniž bych věděla, jak se to stalo.
Většinou ani nemáme na výběr. Jenom si to myslíme.
Jo. Proto asi dál zpívám.
Tak na to si připijeme.
To jo.
Podle mě máš krásný hlas.
- Fakt? - Rozhodně.
Děkuju, Ruthie.
Zlatíčko, mně neděkuj. Je to pravda.
Rozhodně zníš líp než ty pípavé zvuky,
- co si do písniček dával Joshua. - Co?
To tútání.
- To pípání… Co to bylo? - Nevím.
Tak jo.
To je dobrý.
PONDĚLÍ 2. BŘEZNA 2020
Je 8:10. Už jste dosnídali?
Ty ještě jíš. To nevadí, ale můžeme začít?
- Jasně. - Dobře.
A co ostatní? Těšíte se? Já jo.
Tohle bude dobrý den. Hodně toho stihneme. Připraveni?
Další den je pryč, ztrácíš se.
- Mimo. - Mimo nás dva.
Tys nikdy neměl ve zvyku zůstávat.
Láska prý chce čas,
ale proč mým časem mrháš, zlato?
Řekni pravdu.
Byl jsi pryč moc dlouho.
- Moc dlouho. - Dlouho.
- Ztrácíš se. - Mimo nás dva.
Tys nikdy neměl ve zvyku zůstávat.
Láska prý chce čas,
ale proč mým časem mrháš, zlato?
- Řekni, řekni pravdu. - Řekni pravdu.
Byl jsi pryč moc dlouho.
- Moc dlouho. - Dlouho.
Překlad titulků: Kristina Himmerová