Містер Корман
«Багато осель у домі Мого Отця.
А коли б то не так,
то сказав би Я вам, що йду приготувати місце для вас?
А коли відійду й приготую вам місце,
знову прийду й заберу вас до Себе…
щоб де Я були й ви».
«Нехай серце вам не тривожиться».
-Ніхто не прийшов. -Ні.
Я думала, буде більше людей.
Люди ж його любили?
Так. Авжеж. Це через те, що летіти далеко. Просто…
У мене їжі на сотню людей.
Рано чи пізно точно все з'їдять.
Так, дякую.
Я знаю, що його вже нема, але таке відчуття, наче він тут.
Бо чому б це йому тут не бути?
Але ні. Я все його виглядаю.
Я розумію.
У свою останню ніч він… був щасливий?
Авжеж.
На завершення ночі, після…
-Після бійки. Ви про це? -Точно, була бійка.
Та потім ми поїли,
він жартував і, так, він…
Здавався щасливим.
А на вечірці він був щасливий? Радів життю?
Так.
А з ким він розмовляв на вечірці?
-Але кілька разів він влучив? -Так, влучив.
-А потім упав і вдарився головою? -Так.
-І довго він лежав? -Любий.
Недовго. Він одразу встав.
-І вам не здалося, що з ним щось не те? -Ні.
Зіниці в нього не були інакші?
-Я не помітив. -Перестань.
-Я хочу зрозуміти, що сталося. -Навряд чи ми це зрозуміємо.
ВІКТОР Усе добре?
І я не знаю, скільки він ще проживе.
Може, ми до вас зайдемо.
З ним були батьки.
Ні.
Він сидів з ними, дивився телек.
Сказав мені, що хоче сходити на семінар Тоні Роббінса,
коли переїде в Каліфорнію.
-О, правда? -Так.
Цікаво, чи він таки сходив на той семінар.
Не знаю. Він не казав.
Ясно. Ну, мабуть, якби сходив, то сказав би.
Так, мабуть. Шанувальники Тоні Роббінса часто про нього говорять.
Він завжди хотів сходити на Тоні Роббінса, а тепер… не сходить.
Тоні Роббінс видатна людина.
Знаю.
Йому пощастило з таким другом, як ви.
-А як давно… -Вибачте. Я…
Авжеж.
Перепрошую.
Вибачте.
Гей.
Привіт.
Так дивно.
Так.
Не хочу туди повертатися.
Я теж.
Я за ним дуже сумуватиму.
І я теж.
У мене нема інших друзів «з галочкою».
Ти хотів мене проігнорувати?
Я не знав, чи ти захочеш розмовляти.
Думаю, ти не знав, чи захочеш ти розмовляти, а тепер переводиш стрілки.
Добре, вибач.
Нічого. Це ти вибач. Не треба мені так… Я…
-Боже. -Усе добре.
Ні. Сьогодні дуже хріновий день.
Так.
-То як він узагалі помер? -Ударився головою.
-Думаєш, саме так усе й сталося? -Тобто?
Не думаєш, що він наклав на себе руки?
Нащо ти таке кажеш?
Не знаю. Вибач. Просто це так раптово.
Хто б міг подумати?
-Після такої травми голови так буває. -Ні.
Я про все загалом.
Ми в школі навіть не дружили,
а потім одночасно переїхали в Лос-Анджелес.
Він познайомився з тобою.
Потім познайомив з тобою мене, і ми стали тим, чим стали.
Усе через що? Через нього? Декса Пітерсона?
З уроків алгебри?
І тепер я на його похороні?
Що за херня?
Це щось значить. Не може бути, що це випадковість.
Думаю, що може.
Справді.
-Сонце вийшло. -Слава богу.
-На що дивишся? -Ні на що.
Ні, на що ти дивишся?
Ти ж не зачісуєш волосся нагору.
Ні. А так добре?
Це лише спостереження.
Як тобі вчителюється?
Добре.
-І? -Що?
-Ну, тобто… -Чому ти питаєш?
Тому що питаю. Мені цікаво.
Ясно.
Мені подобається, чесно.
Іноді руки опускаються, та я щодня встаю
і знаю, що я роблю, чому я це роблю.
Це приємне відчуття.
Це прекрасно. Я щаслива це чути.
-Невже? -Так.
-От нащо ти таке питаєш? -Що?
Ніби я така жахлива людина.
-Я не мав на увазі… -Джошу,
звісно, я за тебе щаслива. Я хочу, щоб ти був щасливий.
Вибач.
-Ти сьогодні летиш назад? -Так, рейс о 22:00.
-Знаю, я цим рейсом літала. -А ти коли?
Завтра.
Треба до батьків заїхати, раз я вже тут.
До речі, мені, треба йти.
Обіцяла мамі дещо купити.
Ясно. Передавай від мене привіт.
Якщо маєш час, поїхали разом.
Я, напевно, одразу в аеропорт. Може, є рейс раніше.
Нема.
Так, знаю.
Якщо чесно, цей рік був дуже напружений.
Космо чотири рази ледь не вмер,
і вона щоразу робить йому операцію,
і він знов оживає.
-Якось це жорстоко. -Ні, він їй потрібен.
Але ж коту було б краще, якби йому просто…
Я розумію. Та він для неї – цілий світ.
Він для неї — все.
А Френк?
Мені її жаль.
Вона дуже-дуже сумна жінка. Правда.
Вона так любить цього кота.
Страшно навіть думати про те, що одного дня Космо…
-О боже. -Не переживай так.
-Вибач. -Нічого-нічого.
Аж полегшало.
Тобі теж варто поплакати.
Та ні, я не хочу.
Давай. Тобі стане легше.
Не думаю, що зміг би, навіть якби хотів.
Перепрошую. Я бачила, що сталося.
З вами все гаразд? Він до вас чіпляється?
Так, чіпляється.
Позвати кого-небудь?
Можливо.
Це не смішно.
Ще й як смішно. Чого ви?
Ти б себе бачив.
Тому я завжди хотіла звідси втекти.
Тут ні в кого нема почуття гумору.
Не думаю, що в Лос-Анджелесі це зайшло б краще.
Ну, тобі ж сподобалося. Тому…
-Зустрічаєшся з кимось? -Я не хочу про це говорити з тобою.
Та ну! Ми обоє про це думали.
Мені підходить про це думати й не говорити.
Куди ми їдемо?
Остання зупинка. Мама там купує фрукти.
Щось я зголоднів. Треба було більше з'їсти.
Там їжі було на сотню людей.
Знаю. Я це чула.
-Говорила з його мамою? -Так.
Так сумно.
Там позаду є крекери. Шеріл без крекерів не може.
-Я з'їм трохи? -Так.
Щось сьогодні багато сумних мам. Що це значить?
Нічого не значить.
Як Рут поживає?
Добре. І…
потайно.
Потайно?
Чорт.
-Хочеш? -Уже насмітив?
Я попідбираю.
Я ні з ким не зустрічаюся.
-Що-що? -Ні з ким не зустрічаюся.
Ясно.
Були люди, з якими я майже зустрічалася.
Ага.
У мене теж були.
Я невдаха. Нікому не подобаюся.
Ти мав би бути зіркою онлайн-побачень. Ти незагрозливий.
-Дякую. -Завжди будь ласка.
-Мій профіль таки часто вибирають. -Ну от.
Але люди, що мене вибирають, переважно не відповідають.
Чого ти його поклала назад?
Воно погане. «Люди» – це хто?
-Жінки. -Я просто уточнила.
Не впевнений, чи добре взагалі мати безліч варіантів.
-А з цим що не так? -З яким?
-З тим, яке ти щойно тримала. -О ні. Ні.
Серйозно? Це ж круто.
Так. Я дуже рада. Отримала хороші відгуки.
На кілька місяців покину «Ковелл» і поїду в турне.
-Ого! -Я вже й роздовбаний фургон купила.
У нього двірники працюють.
Нам би вони не завадили.
О так. Але тоді ми б не провели вихідні в Остіні
з Ґебріелом і Єленою.
-Ґебріел і Єлена. -Ага, ті збоченці.
Я тепер думаю, що наша музика їм узагалі не подобалася.
Ні, думаю, подобалася.
Просто ще їм подобалися наші тіла.
Ти й досі думаєш, що треба було.
-Думаю. Так. -Я б не зміг.
Бо ти гомофоб.
Нічого гомофобного в тому, що я не хотів сексу з хлопцем.
-Ти й не мав займатися з ним сексом. -Хіба він не цього хотів.
-Він хотів дивитися. -На нас з тобою?
І на неї.
Серйозно?
-Думаю, що так. -Бляха.
-А я не зрозумів. -Ох, бро, ти все прохлопав.
Але поздоровляю з альбомом. Це чудово.
Дякую.
Трохи довелося пошукати, та я…
Здається, я знайшла виключно своє звучання.
Прийду тебе послухаю, як виступатимеш у нас.
Авжеж. Приходь.
А ти що? Граєш?
-Можемо про це не говорити. -Ні, все нормально. Граю.
-Так? -Ну, я завжди гратиму.
Так, я знаю.
Вибач, просто ти казав, що не граєш.
То було давно. Одразу після нашого розриву.
Ясно.
Так, я…
наче щось створюю.
Так? І що саме?
Гей. Усе нормально?
Так, вибач.
-Останні кілька днів напружені. -Так.
Слухай, вибач. У мене…
бувають напади тривожності.
Це нічого.
Вибач. Я лише… Я…
-піду пройдуся. -Добре.
Віднесемо покупки, і відвезу тебе в аеропорт.
Ой, ні. Ти не зобов'язана.
Я хочу.
Добре, що ми побачилися.
І я думаю, що добре.
Джош?
Боже мій. Це ти?
Вітаю, Шеріл.
Вийди й обійми мене!
Ні. Мамо, ми лише дістанемо покупки,
-і я повезу Джоша в аеропорт. -Ні.
Френку! Джош приїхав!
Слухайте, які жахливі яблука.
Треба їх оглядати, перш ніж брати.
-Перестань. -Не слухай її.
-Приємно тебе бачити. -І вас теж.
-Тільки глянь. Ти нарешті постарів. -Та замовкни.
Що? Він знає, про що я. Ти не насправді старий.
У тебе все життя попереду. Не те що в мене.
-Екстрені новини. -Що там уже?
Ось про це я й кажу.
Увесь світ палає, а ми собі тупо живемо.
Чуєте, що я терплю?
Відчуваєш запах? Гидота.
Цілодобово, щодня.
Як Космо?
Погано. Та він тримається, бо він боєць.
Дякую, що поцікавився.
Боже, як я скучила.
Мамо.
І я скучив, Шеріл.
-Мамо. -Ні, чесно.
Шкода, правда, що мало таке статися, щоб тебе побачити.
Боже, як жахливо. Я все думаю про його матір.
Так.
-Щось з'їси? -Ні, нам треба їхати.
Джош не вирушить у таку далеку дорогу без частування.
Що б ти хотів?
-Є соус для фруктів? -Та ну.
Аякже. Завжди.
-Ти не хочеш соусу. -Точно хочу.
Джош обожнює мій соус для фруктів.
Як смачно.
Іноді я його ложкою їм.
-Правда, Френку? -Правда.
Пам'ятаєш, як дізнався, з чого він?
Що, невже знову?
Так, це смішно. Що ти сказав?
Плавлений сир і замінник збитих вершків. Два зла дали добро.
Наллю собі ще вина.
Я не сумую за роботою. Але сумую за колективом.
Мені буває самотньо. І новини завжди такі сумні-сумні.
Треба триматися одне за одного, бо більше в нас нічого нема.
Якщо відпустимо – пропадемо.
Як у тій твоїй пісні. Така гарна була.
-Меґ, яка то пісня? Я одну так любила. -«Одну» любила.
Зараз послухаємо.
-Ні, не треба слухати. -Так. Чого ти? Чудова пісня.
Вона мала б стати відомішою.
Мамо. Ні.
-Ось. -Мамо. Будь ласка.
Джошу, під яким вона номером?
Сьомий трек. Та Меґан права.
Не треба її слухати.
Дуже люблю цю пісню. Вона прямо засмоктує.
Ще один день пролетів І ти загасаєш
Меґґі, в тебе такий гарний голос. Змалечку.
Кажуть, любові потрібен час Та нащо ти змарнував мій, коханий?
Скажи мені чесно
Чому ви між собою не розібралися?
Мамо, та щоб тобі!
Повірити не можу, що ти таке утнула.
Не розумію її.
Себе завжди важко слухати.
Вона завжди каже, що я її недостатньо підтримую,
а коли я ставлю її музику, їй це не подобається.
Це ж її стара музика.
Ну, іншої ж нема.
Тобто…
Вона постійно говорить про новий альбом.
Що вона над ним працює, а потім – що закінчила.
А потім не зовсім закінчила. І що скоро послухаєш.
Та я його так і не чула. Скільки вже часу минуло?
Я й не знаю.
Я за неї переживаю.
Їй 31 рік, і це…
Для жінки…
Не можна ж усе життя працювати в барі?
Ти розумно вчинив.
Я їй казала, що треба вже вийти за тебе.
Не можна вічно бути зарученими.
Ви так одне одному підходили.
Бляха! Шеріл, що таке?
Пошукаю, чим витерти.
Господи. Що з тобою?
-Я не винна. -А хто винний?
-Знайшов. -Не треба.
Ми з Френком приберемо.
Що ти таке їла на обід?
Та допоможи вже!
-Джошу, не треба. -Та нічого.
Не треба. Це огидно.
Правда. Я сам зараз зблюю.
Заткнися!
Так?
Гей.
Словом, твоя мама щойно виблювала соус для фруктів.
-Що? -Вибач. Не смішно.
Так.
Не в туалеті. Вона всю себе обблювала,
і стіл, і підлогу – все.
-Боже мій. -Так.
-Боже мій. -Зате твій тато прокинувся.
Це добре.
Ні.
Декс помер.
Не приймаймо одне за інше.
А якщо ми не приймаємо?
Я не можу повернутися.
Що ж.
Чому ти пішла?
Давай не будемо.
Ні, скажи це мені у вічі.
Я тобі казала це у вічі. Багато разів, Джошу.
Ти мене кинув раніше, ніж я тебе.
Так. Це ти раптом вирішив поставити хрест
на всьому, що ми будували разом шість років.
-І ти про це зі мною не говорив. -Про що ти?
Ми тільки й говорили про те, що будували разом.
Так, але потім ти перестав.
А потім ти сказав, що все. Групи більше нема.
-Кінець. -Бо то був кінець.
Якщо ти думаєш, що та група могла чогось добитися,
то це самообман.
Ясно.
Вибач, та повір мені. Я теж цього не хотів.
Та в якусь мить, знаєш…
Ми ж вирішили, що пора бути дорослими.
Вирішили, що хочемо сім'ю.
І я робив те, що вважав за необхідне.
А коли я це зробив…
то став тобі непотрібний.
Ти не хотіла бути зі звичайним хлопцем, у якого є робота.
Не треба так.
Не роби з мене якусь легковажну падлюку.
Я пішла не тому, що ти став учителем.
Я пішла, бо думала, що роблю те, що люблю, з чоловіком, якого люблю.
Любила.
Але, очевидно, то був самообман.
Я не це мав на увазі.
Я намагався робити так, як було для нас краще.
Ні, не намагався. Ти робив те, що було краще для тебе.
А коли я продовжувала й намагалася робити все сама,
без тебе, то почувалася такою нікчемною через тебе.
Немов малолітня ідіотка,
яка не розуміє, що на неї чекає.
Я так не казав. Не казав, що ти ідіотка.
-Я знаю. -Ніколи не казав.
Ти був такий упевнений, що ти правий.
Боже, світ же може існувати
тільки таким, яким ти його бачиш!
Ти й досі думаєш, що правий. Глянь на себе.
Ти прямо зараз так думаєш.
Знаєш, як це боляче?
Людина, яку ти любиш, повинна в тебе вірити.
А ти в мене ніколи не вірив. Не думав, що я зможу.
Я не думаю, що взагалі хто-небудь зможе.
Переклад субтитрів: Ольга Сушицька