Добридень.
Тримайте.
Підпис, будь ласка.
-Дякую. -Прошу.
І тому я така: «Е-е, слухай сюди. Зі мною так реально не можна».
Ага. Ага, саме так. Я їй: «Ми обидві дорослі,
але одна з нас поводиться, як дитина».
Я ж не винна, що вона ненавидить своє життя.
Хай відповідає за свої вчинки й не виміщає на мені злість. Так.
Я замовила салат без цибулі. І його мають подати без цибулі.
І статися це має прямо зараз.
-І не кажи. -Візьміть.
Я сьогодні взагалі була не в гуморі для таких розмов.
На все…
От зараза.
-О боже, Віктор. -Ой.
Вибачте. Не хотів вас налякати.
У мене руки зайняті. Поставте додолу.
Авжеж. Виходьте. Я все зроблю. Запросто.
Підете на вихідних на «Доджерс»?
Та в мене були квитки,
-але я їх віддав. -Що? Віддали?
Так. Той раз дочці не дуже сподобалося.
Завжди подобалося, а тепер – ні, тому… Щось інше придумаємо.
-Нічого страшного. -А скільки дочці?
-Тринадцять. -З підлітками важко.
-А легше буде? -Та як же мені знати?
Моя дочка живе з батьком, син живе зі мною,
а я його терпіти не можу.
-Ясно. -Я…
-Бувайте. Ще побачимося. -Так. Добре.
Приємних вам вихідних.
О, Вікторе, то як, занадто реально було?
Ні, у вас добре вийшло. Настільки реально, як треба.
-Ага. Бувайте. -Бувайте.
АРТУРО КАСТРО У
ЛОС-АНДЖЕЛЕСІ
Якщо хочеш Проїхатися зі мною
У мене є «імпала» Із золотими дисками
Ох, чому я так живу? Напевно, тому що маю гроші!
Якщо хочеш обдовбатися зі мною Скурити косяк у «мерсі» Е-класу
Містер Моралес
Ох, чому я так почуваюся? Напевно, тому що маю гроші!
-Чувак. -Йо.
-Що тут у тебе? Це болоньєзе? -А от і ні.
-Це мій особливий соус для лазаньї. -Ісусе. Серйозно?
-Можеш не казати Його імені? -Вибач, вибач.
-Завтра приїжджає Ґабі. -Зараз же її нема.
Нема, та ти можеш при ній ляпнути.
-Зажди. То це для Ґабі? -Так.
Але вона приїде аж завтра.
Так. Але вона більше не любить готувати зі мною,
тому цей час із нею я втрачаю.
-От і вирішив приготувати напередодні. -Ясно. І що ти зробиш?
Приготуєш і поставиш у холодильник?
Що?
З'їси трохи завтра, після неї.
Але якщо я візьму свою порцію…
Чого ти зі мною торгуєшся?
-Що таке? -Щоб було свіже…
-Вали з моєї кухні. -Іду.
Чорт.
Бляха.
-Привіт. -Гей.
Ґабі, тато прийшов!
Ого, оце в тебе джунглі.
Ніякі це не джунглі.
Ні-ні, я хотів сказати, що ти дуже гарна…
Ґаба-Ґаба, як справи?
Що, не даси мені п'ять? Агов!
Що з нею таке?
Учора кілька дівчат ночували в Адріани.
А її не запросили.
-Чому? -Не знаю.
Вона така цілий день.
Ой, ні-ні-ні. Перевдягнися.
-Навіщо? -Ґабі, слухайся маму.
-Я поїду так. -Ох.
-Удачі тобі. -Ага.
ДЖЕК
Що тобі взяти?
Я ж казала: я не голодна.
Але вже обід. Треба щось з'їсти.
Хоч уже й обід, це не значить, що я маю бути голодна.
Я намагаюся слухати своє тіло.
Ясно. Своє ті… Ясно.
Давай я щось візьму зараз,
а ти з'їси пізніше, коли зголоднієш?
-Хочеш гострої курки? -У них є щось веганське?
Ти що, стала веганкою?
Я не стала веганкою, просто їм веганську їжу.
Але ж ти не веганка. Ти минулого разу їла хот-дог.
Їла. І він був гидотний. У мене три дні болів живіт.
Болів, бо ти нерегулярно ходиш у туалет.
-Перестань. -Так завжди було.
Замовкни. Я не голодна.
-Поїхали вже. -Ми в черзі.
Попереду машина, позаду машина, он бордюр,
а он здоровезне меню.
-Куди мені їхати? -Тобто ми мусимо тут сидіти?
Я собі візьму сандвіч з гострою куркою,
і потім можеш робити, що хочеш.
Що скажеш? Домовилися?
Добре? Добре.
Принаймні я какаю без проблем.
Гей.
-Усе добре? -Так.
Що робиш?
Дивлюсь у вікно.
-Ґабі приїхала. -Добре.
-Хочеш, щоб я… Добре. -Не треба. Привіт, Ґабі.
Здрастуйте.
Піди поклади речі. Сходимо прогуляємося.
Не можу. Багато домашки.
Ти завжди так кажеш, а потім сидиш у телефоні.
І роблю домашку.
Тобі треба дихати. Людям потрібне повітря.
Тут є повітря. Мені є чим дихати.
-Правда ж, гарно? -Мабуть.
-Буде ще гарніше. -Коли?
Скоро.
Чому ми не пішли на гру «Доджерс»?
Ти серйозно?
-Два тижні тому ти казала, що це жах. -Не казала.
Буквально сказала: «Я сюди більше не піду».
І нехай. Я готова вертатися, якщо ти нагулявся.
Та ну! Ти ж веганка.
Маєш любити фізичну активність.
-Ні? -Це стереотип.
Усе гаразд?
А ти можеш це потім зробити?
-Не можу. -Та ну, ми ж на природі. Чого ти?
Що б там не було,
-воно може зачекати… -Не може.
Це не твої друзі, а мої.
Вибач, але ти не знаєш, про що говориш.
У мене, взагалі-то, теж є друзі.
-Це зовсім не одне й те саме. -Але я пам'ятаю, як воно було.
Точно було інакше.
Так, інакше, але певною мірою схоже.
Я знаю, які бувають дівчата.
-Невже? -Так.
Добре. І які бувають дівчата?
Дуже злі. Особливо одна до одної.
Ясно.
Доню, якщо тобі, може, самотньо,
я завжди поруч, ти ж знаєш.
І завжди буду поруч.
Добре? Завжди. Я ніде не дінуся.
Мама тобі розповіла про Адріану? Нащо? Яка ж вона дурна.
Ану не кажи так про маму. Зрозуміла?
Ну все. Давай телефон.
-Ні. Тату, він мені потрібний. -Так. Я чемно попросив.
-Не потрібний. Давай сюди. -Ні.
-Я потім віддам. -Відпусти.
Давай телефон.
Доню, я за нього плачу, дай телефон.
Забери від мене руки на хрін!
Послухай. Усе це не важливо, чуєш? Не важливо.
Це ти думаєш, що важливо, бо весь час тільки туди й дивишся.
Не дивись у нього один день, і тобі стане краще.
Повір мені.
Який же ти старий.
У мене всього лише було бачення. І я намагалася його реалізувати.
І в процесі намагалася ділитися любов'ю.
Я вас люблю. Дуже люблю.
Ну що ж.
До побачення.
Розумієш, про що я?
У якусь мить вона точно прикидалася.
-Ти не зрозумів суті. -Та ні, десь на середині.
Ти не помітила? Вона так старанно шморгала.
-Тату, послухай. -Що?
Вона запостила відео
-і втратила 75 000 підписників. -Ясно.
І вона ж не може поїхати в Китай на фабрику,
перевірити, чи все безпечно, чи нема в помаді ртуті.
Тому, в принципі, це не її вина.
Але всі поводяться так, ніби проблема в ній,
хоч навіть не знають, як важко вона працює.
-А ти знаєш? -Так.
Вона встає о 06:30, дві години робить зачіску й макіяж.
А потім сама знімає та редагує відео.
Тому несправедливо, що через одну невеличку помилку
проти неї повстала вся спільнота.
Це не одна невеличка помилка. Вона продавала косметику з отрутою.
Це… Це дуже небезпечно. Думаю, за таке на неї варто наїхати.
-Боже мій. Ти серйозно? -Так.
Вона підтримала багатьох людей у скруті.
А тепер важко їй, і ніхто її не підтримує.
-Не треба так реагувати. -Як?
Так емоційно, люба. Це лише моя думка.
-Завжди ти так робиш. -Як?
-Я почуваюся тупою через те, що люблю. -Та ну.
-Я не хотів, щоб так було. -Та, забудь.
Добре.
Тоді, може, на сьогодні досить?
-Лягаймо спати. -Добре.
Ходімо.
Я подивлюся телек. Я не втомилася.
Е, ні. Ти вже давно мала лягти. Ходімо.
-Мала лягти? -Уже пізно. Як ще сказати? Ходімо.
-Сьогодні субота. -Я ж тебе не пресував.
Мама б не дозволила тобі так пізно лягти.
-Не переводь стрілки. -Я не переводжу. Будь ласка, вставай.
-Ні. -Я не хочу з тобою сперечатися.
Прошу, вставай. Я втомився. Будь ласка.
Я тобі не дозволю лишитися на дивані. Це неправильно. Будь ласка. Дякую.
Боже. Чому має бути так важко?
Так, це… Слухай.
Усе нормально. Ну і що?
Ми її просто перевернемо.
Бачиш? Хоча…
-тут пляма від піци… -Мені все одно.
Слухай, я знаю, що ти не любиш говорити про фізіологію.
-Тату. -Та під час місячних таке буває.
Нічого не кажи.
В однієї моєї дівчини це бувало постійно.
Та замовкни! Просто замовкни.
Я навіть не хотіла їхати до тебе цього разу. Мама змусила.
Добре,
а що було б інакше в мами?
Я була б у власному ліжку з маминою грілкою.
У нас нема грілки, але можна зробити свою.
-О боже. -Ні-ні-ні. Зараз.
Тільки нікуди не йди.
Хвилинку.
СТАДІОН «ДОДЖЕР» ЛОС-АНДЖЕЛЕС
Я підігрів рушника. Прямо як грілка.
Не треба.
Він теж подіє, чесне слово.
-Він не подіє. -Ти ж навіть не спробувала.
Просто йди, будь ласка!
Може, тобі ще щось треба?
Ну, добре.
ДЛЯ ҐАБІ
-Усе гаразд? -Так, просто живіт болить.
-А грілки в них нема? -Та ясно, що нема.
Знаєш що? Мені дещо допомагає.
Я тобі покажу, якщо хочеш.
Справді?
Це твоя кімната?
Це татова кімната, але коли я в нього, то вона моя.
А він спить на дивані.
На цю фігню на стінах не дивися.
Зараз побачиш. Це зменшить тиск.
Нічого собі. Я вже відчуваю.
Добре.
Привіт.
Ой. Вітаю.
Я не хотів заважати. Не турбуйтеся.
-Тату, це Керолайн. -Вітаю, Керолайн. Я Віктор.
Вітаю. Я подруга…
О боже.
Джоша?
Так.
Я його ім'я часто забуваю. Це нічого.
Вона зайшла у ванну, коли я там була.
А потім запропонувала показати, чому її навчили на танцях,
і так справді живіт менше болить.
Він хотів мені дати гарячого рушника, бо в нього нема грілки.
Я пробувала рушник, він помагає.
До речі, це гарно.
-Ви не проти, якщо я… долучуся? -Так. Давай.
Це корисно для поперека.
Добре, побачимо.
-Підсунься. -Добре.
О боже. І правда.
Давно ти знайома з Джошем?
Здається, ми почали спілкуватися на тому тижні.
-Спілкуватися? -Переписуватися.
Будете й далі переписуватися?
Якщо чесно, то, мабуть, ні.
Тобто секс був поганий?
Гей.
Можеш швидше? Я не хочу спізнитися.
Ґабі?
-Я майже все. -Дякую.
Хвилин десять.
Звідки в тебе нові кроси?
Що?
Ну, «Ейр Джорданс». Звідки вони в тебе?
Ти перевіряв мої речі?
Ти тиждень носиш із собою нове взуття
й ні разу його не взула.
Чому? Що таке?
Нічого. Вони мої.
Я знаю, що мама не купляла тобі взуття за 120$.
Не купляла й усе. Звідки вони в тебе?
Я їх позичила.
Ясно. А чому ти така напружена, якщо ти їх просто позичила?
-Тому що. -Чому?
Ти мені не віриш.
Ні. Неправда. Я тобі вірю.
Вірю, що ти завжди казатимеш правду.
Я їх позичила в Адріани. І збиралася віддати.
Хотіла сфоткатись і віддати.
Думала зробити для Вінсента класну фотку.
Добре.
Чорт. Ми такі не близькі, що ти не можеш попросити
в мене нове взуття, доню?
-Думаєш, справа в тобі? -Та ні. Вона в тобі.
Ти вкрала у подруги.
Я хотіла зробити фотку й віддати їх.
І це найгірше. Розумієш? Найгірше.
Тобі потрібні були кроси, щоб привабити хлопця?
Це смішно.
-Ти нічого не знаєш. -Я все знаю.
-Так само як знаю, що ти… -Ага, ага. Знаю.
Я це вже чула.
Я вся така класна й добра, і саме за це хлопці мене любитимуть.
-Ага. -Та ні.
Я взагалі не це хотів сказати.
Ти всі вихідні поводишся, наче мала падлюка,
і до всього ти ще й крадійка?
Ага. Зате я знаю, що не стану водійкою
без грошей на власну квартиру.
Я пишаюся своєю роботою.
Зрозуміла?
І я до біса добре її роблю.
А з Джошем я живу лише тому,
що хочу давати тобі все, що потрібно.
Ти думаєш, що моє життя сумне.
Ні, доню. Це не так.
А якщо ти думаєш, що добре життя – лише те,
в якому є «Ейр Джорданс»…
то життя тебе дуже сильно розчарує.
Радіймо, браття
Сьогодні ми любимо один одного Лише тому, що Він воскрес
Він воскрес
Алілуя
Він воскрес
-Усе взяла? -Так.
-Точно? -Так.
Добре.
-Привіт-привіт. -Привіт.
Як минули вихідні?
Навіть не привітаєшся? Ні слова?
Я вкрала в Адріани «Ейр Джорданс».
-На вихідних? -Ні, раніше.
То он воно що.
Але в церкві я придумала план.
Я можу щось для вас робити й сидіти з дитиною Джессіки,
щоб назбирати грошей і купити в неї кросівки.
Ага, це ти добре придумала, але місяць нікуди не ходитимеш.
Не ходитиму? Тепер так не карають.
Ти сама розповідаєш, що карають.
-Охрініти. -Гей!
Якщо так розмовлятимеш, на два місяці покараємо. Ясно?
А, тобто тепер ви заодно.
Треба було так робити, поки ви були одружені.
-Два місяці! -Ти що, Ґабі?
-Де ти навчилася цієї хріні? -Ну, може, від вас.
Наче ви такі хороші. Ти зустрічаєшся з жонатим.
А у твоїй квартирі живе якась дивна жінка.
Реально. Ви й самі не знаєте, що робите.
-То не моя дивна жінка. -Річард…
-Вони майже розлучилися… -То дівчина Джоша.
-І жінка не може бути… -Не знаю, чому…
Ти не повинна нічого пояснювати.
Чого вона так з нами?
-Твоя дочка. -Вона твоя.
-Упевнена? -Авжеж. Твоя.
Ми що, лажаємо?
-Не завжди. Ні. -Упевнений?
Можливо, іноді.
-Але ми кращі за більшість інших. -Кращі за наших батьків.
-Кращі за твоїх батьків. -Гей.
Що? Ти щось сказала?
-Я щось почула. -Та ні. То в мене акцент.
-Слухай, я мушу… Так. -Я тебе не триматиму. Йди.
Удачі. Побачимося тижнів через два.
Гаразд.
Переклад субтитрів: Ольга Сушицька