Містер Корман
Джош.
Так?
Ти чого тут?
До мами прийшов.
Я знаю. Я хотів сказати: заходь.
Ми не знайомі.
Не знайомі. Я тебе знаю з фотографій,
і мама про тебе все розповіла.
-Хочеш кави? -Ні, дякую.
Ну, сідай.
На той стілець не сідай. Він зламаний.
Я знаю, котрий зламаний, дякую.
Це від серця, а це від раку простати.
Співчуваю.
Та все нормально. У мене його майже нема.
На статеве життя не впливає.
І це чудово.
Радий нарешті познайомитися.
Що Рут про мене розповідала?
Нічого.
Сміх та й годі. Це на неї схоже.
Та ні, не схоже.
Авжеж, схоже. Ти ж знаєш, яка вона.
Я думав, що знаю.
Чому ти так рано?
Не хотів потрапити в затори.
Ясно. Ну, піду збиратися.
Тільки глянь на неї.
Чому ти так повільно їдеш?
Я ж казав, у мене було кілька нападів паніки.
Я думала, тобі вже краще.
Так. Оце я, коли мені краще. Та я…
Через певні речі я сильніше тривожуся.
Скажімо, коли їду по трасі.
Це, до речі, справді небезпечно.
Усім на трасі має бути тривожно.
-Ми всі просто звикли. -Ясно.
Ну, напевно, неважливо, що ти повільно їдеш,
ти ж до мене приїхав так рано.
А як ви з Ларрі познайомилися?
Та між нами нічого серйозного, якщо ти про це.
Ви давно зустрічаєтеся?
Десь рік.
Що?
Тільки не драматизуй.
Здуріти можна. Ми ж зазвичай таке розповідаємо одне одному.
Ти мені не все розповідаєш.
Я розповідаю багато.
Рік.
Тобто ти почала з ним зустрічатися торік у жовтні?
-Так. Ти тоді щойно порвав з Меґан… -Точно.
…і тобі було нелегко.
Тому я вирішила зачекати, доки ти трохи оговтаєшся.
Ну, минув рік. Я трохи оговтався?
Ти ж знаєш, що ти погано сприймаєш щастя інших людей.
Я такого не знаю.
Ми всі його погано сприймаємо, але ти – найгірше.
Ого.
У якому ти був стані, коли сестра вийшла за Аарона?
-Я був за неї щасливий. -Ти думав, що вона варта кращого.
Ну…
Не знаю, чого ти так ненавидиш Аарона.
Не ненавиджу. Він нормальний.
А що поганого в тому, щоб бути нормальним?
Нічого.
Думаю, це через те, що він такий релігійний. Ти антисеміт.
Я наполовину єврей.
Ти наполовину антисеміт.
Це серйозне обвинувачення.
-Ти занадто чутливий. -Я не занадто чутливий.
Можна критикувати організовану релігію і не отримувати ярлик антисеміта.
Я пишаюся тим, що я єврей.
-Невже? -Так.
Як це?
-«Як це?» -Так. Ану, розкажи.
Як саме ти пишаєшся бути євреєм?
Я пишаюся…
Бобом Діланом, і братами Коенами, і Рут Бейдер Ґінзбурґ,
-і грудинкою, і цимесом. -Перестань.
-Це смішно. -Добре, але не в цьому суть.
Проблема не в релігійності Бет.
Просто в неї манія контролю.
Я це казав не раз.
Вийшла за релігійного,
бо думає, що так їй легше буде все контролювати.
Та насправді все контролювати неможливо,
і тому вона… Тому вона завжди нещасна.
Упевнений, що це вона нещасна?
Можеш десь зупинитися? Мені треба в туалет.
-Не потерпиш, доки доїдемо? -Ми лише на півдорозі.
Бо Аарон додумався переїхати
-аж у Валенсію. -Боже ти мій.
Якби ти їхав швидше, ми б уже приїхали.
Ну, тепер мені в сто разів краще.
Добре.
Елізабет тобі сказала, що купити Сарі?
Так.
І мені теж. Сказала навіть, де купити.
Але ж цікаво якраз вибирати подарунок.
Я про це й кажу. У неї манія контролю.
Тут ти не помиляєшся.
Я радий, що в тебе хтось є.
Ну, дякую.
А то вже стільки часу минуло.
Не так і багато.
Та ні, багато. Ну то й що?
Може, твоя правда.
Мені з чоловіками дуже не щастить.
Я так не казав.
Так, не щастить. Дуже не щастить.
Не щастить. Що це взагалі значить?
Не знаю. Не щастить чи це твій власний вибір?
Твій батько був іншою людиною, коли ми познайомилися.
Не мав тих проблем, що з'явилися пізніше.
Або мав, а ти просто вирішила їх не помічати.
Думаю, ти його пам'ятаєш гіршим, ніж він був.
Он як.
Він тебе ніколи не бив.
Дивлячись, що вважати биттям.
Тобі ніколи нічого не загрожувало.
-Нам точно багато чого загрожувало. -Коли це?
Щоразу, як він був за кермом.
Думаєш, чому я так нервово воджу?
Ти просто згадуєш отой один раз…
Ні. Багато-багато разів.
А коли він майже спалив будинок?
-Не спалив він будинок. -Приїхали пожежники.
Розгорнули шланги.
Я просто кажу.
Ти вибрала тата, я його не вибирав.
Тому, може, це мені не пощастило.
Твої слова мене дуже ображають.
Як це, по-твоєму:
знати, що син вважає тебе винною в тому, що нещасний?
Я не нещасний. Я такого не казав.
Може, ти не хотів, але сказав.
-Тобі… -Сама впораюся.
Агов!
-Мамо? -Привіт.
-Привіт! -Привіт.
Це тобі.
-Це тобі. -Дякую.
Дякую.
Ви обоє купили Сарі те, що я просила.
Бо ти нам сказала.
Іноді людям не подобається, коли їм кажуть, що купити.
-Справді? -Ні.
Нам приємно купувати те, що ти просиш…
-Жук-стусан! -Ага.
-Девіде! -Що таке «жук-стусан»?
Це в нього така гра.
-То це гра? -Так.
Не знаю, які в ній правила, та він думає, що гра дуже весела.
-Вона якась така. -Добре.
-Не ніяка. -Добре.
-Добрий день. -Привіт.
-Вітаю.
-Як тебе гарно підстригли. -Привіт.
Місіс Новер?
-Я завжди так стрижуся. -Там хтось плаче.
-Може, програв у жука-стусана. -Чорт. Бляха.
Вибач, Еббі.
Мамо, можеш викласти на тарілки овочеву нарізку?
Я була б дуже вдячна.
Покажеш мені?
-Ну, як справи? -Добре, старий. А ти як?
Та нічого, нічого.
От, купив нову машину. Ти її бачив, напевно, коли ви приїхали.
Стоїть біля будинку. Зелена «субару».
Класно. Вибач, я просто не звертаю уваги на машини.
Тобто, як їду, то звертаю, але…
Так. Хочеш подивитися?
-Так, аякже. -Так? Це необов'язково.
-Та я б подивився. -Та нічого.
-Подивлюся перед від'їздом. -Чудово.
-Якщо захочеш, я її відімкну. -Так, супер.
Супер. Добре.
Аароне!
-Мушу йти. -Ага.
Люблю хумус з оптового.
-Джош. -Що? Люблю.
Бачиш, скільки йому дозволяють гратися в цю штуку? Це погано.
Бачила його очі? Страх та й годі.
Ти в його віці стільки ж грав у відеоігри.
Годинами сидів перед екраном.
І виріс нормальний.
Хіба?
-Ти все сказав? -Я за нього переживаю.
-Не переживаєш. -Чому ти так кажеш?
Ти завжди мав щось проти Девіда.
Нічого не маю проти Девіда.
-Просто він погана людина. -Йому сім!
У сім років можна бути поганою людиною.
Це не значить, що ти нею залишишся.
Хоча з Девідом це, може, й не спрацює, особливо, якщо йому…
-Якщо дозволятимуть грати… -Помідори несмачні.
Що, десь тут сова?
-Так! -Сова.
-Щось треба з нею зробити. -Так.
Я не сплю вдень, хоч у мене день уночі.
Так, я знаю. Ми минулого разу говорили про сов,
і вдень вони сплять, а вночі полюють.
Так, але…
Я хочу полювати. Я хочу летіти
і вполювати мишку на вечерю.
-Хочеш летіти зараз? -Так.
Добре. Готова? Полетіли.
Ну що, вона летить.
Вона летить над прерією. Шукає мишку.
-Он вона! Туди! -Куди?
-Усередину. -Усередину. Добре, летимо.
Ну що, куди?
-Нагору. -Сюди?
-Так. -Добре.
І… вона сідає.
Ловитимеш мишку?
Спіймала.
Тепер можна з'їсти мишку на вечерю.
Добре, час вечеряти.
Ну як?
Смачно. А чому сова з'їла мишку?
Мабуть, хотіла їсти.
Чому?
Тому ж, чому й ти хочеш їсти.
Їсти треба, щоб жити. Твоє тіло будується з їжі.
Чому?
Бо у їжі є різні поживні речовини й білки.
-Чому? -Чому?
Це хороше питання.
Тому що таким світ створив Бог?
Де ти це почула?
Це тому?
Тобі хтось розповів казку про те, як Бог створив світ за сім днів?
Це не казка.
-Не казка? -Ні!
-Це що, смішно? -Так.
Тоді я спитаю. Ти коли-небудь бачила Бога?
-Так. -Бачила?
Так. А ти бачив?
Ні.
Чому?
Ну, я його не бачив у реальності,
але це не значить, що його не можна побачити.
Чому?
Тому що… Бог – він наче як мишка, яку ти щойно з'їла на вечерю.
-Уявна, але здається справжньою. -Джошу.
Гей.
Ага.
Доню, тебе друзі шукають надворі.
Попрощайся з дядьком Джошем.
Добре. Па-па, дядьку Джош.
Бувай, люба.
-Іди звідси. -Ми можемо поговорити?
Ні, не зараз.
Знаєш такий блог, «Акуратно складені речі»?
Ні.
Що шукаєш?
Святкові серветки.
Допомагати не треба.
«Різне»?
Прокляття.
-Слухай, мені жаль. -Ні, Джошу, тобі не жаль.
Якби тобі було жаль, ти б узагалі так не робив.
Ми просто розмовляли.
Коли ти кажеш п'ятирічній дитині, що Бога нема, – це не розмова.
Це ти нав'язуєш моїй дочці свої переконання.
Вона мене спитала, чи я його бачив. Я мав збрехати?
Це не брехня.
Була б, якби я це сказав.
Ти розповідаєш дитині казку, і вона в неї вірить,
хоч це й не правда.
Тобто ти сама не віриш, що Бог існує,
але хочеш, щоб я сказав Сарі…
Звісно, я вірю в Бога.
Я намагаюся поважати той факт, що ти не віриш.
Ми тут самі. Можеш казати, що думаєш насправді.
Саме це я й думаю насправді.
-А якби ти не одружилася з Аароном… -Та я одружилася.
Ти буваєш дуже тупий.
-Ти ж думаєш, що все знаєш. -Я не думаю, що все знаю.
-Це ти думаєш, що все знаєш. -Я так думаю?
Так. Думаєш, що все зрозуміла.
Десь там на небі сидить дід, і якщо діяти за його правилами,
тоді все буде під контролем.
Ага. Напевно легше,
коли нічого не контролюєш, бо тоді ні в чому нема твоєї вини.
Ти думаєш, що весь світ існує в хаосі, бо в наших життях був хаос.
У твоєму й досі хаос.
З днем народження тебе
З днем народження, Саро
З днем народження тебе
Бувай, люба.
-З днем народження. -Дякую.
До побачення, юначе. Поводься добре.
-Дякую. -Бувай, Аароне.
-Ну, бувай, доню. -Люблю тебе.
-І я тебе. Не турбуйся.
Дякую.
Що з тобою таке?
Слухай, мені жаль.
Та не жаль тобі.
Бо якби було жаль, ти б такий не був.
-Я не намагаюся бути якийсь. -Ну, ти не намагаєшся не бути.
-Сара спитала, чи я… -А, то вже Сара винна?
Звинуватиш у всьому п'ятирічну небогу?
Бо раніше все, що у твоєму житті було не так, було через мене.
-Я так не казав. -Усе одно, що сказав.
Знаєш, скільки дурних книжок я прочитала про виховання дітей?
Так. Я пам'ятаю ту полицю.
Було дві полиці.
Знаєш, як мені було страшно?
Але ж потім ти виріс. Здавалося, все з тобою добре.
Ти поводився, як людина, в якої було добре дитинство.
Тому я думала, що, може, воно й було в тебе добре.
Тобто, воно могло б бути й краще, звісно.
Але ж і гірше точно могло бути.
Мабуть, я почала дозволяти собі вірити, що…
може, я змогла.
Може, я зробила хоч щось у житті, справді чогось варте.
Я була для своїх дітей хорошою мамою.
Напевно, я просто себе обманювала, бо, очевидно, я й тут облажалася.
У мене було добре дитинство.
Благаю, не кажи так, щоб мені стало легше,
-бо від цього ще гірше. -Ти…
Ти прекрасна мама.
-І завжди була. -Прошу, перестань. Не треба.
Знаєш що?
Мені треба в туалет.
Добре.
На що дивишся?
Ні на що.
Коли ми зустрілися Я був молодший
За наймолодше дитя
Ти був мокрий Ти був голодний
Я тобі ще була потрібна
Ти сказала, що я можу летіти І я полетів
Я пам'ятаю, коли ти ще не вмів
-Ти навчила мене говорити -Говорити
І тепер я розмовляю, як ти
Ти навчила мене бачити
Не бачити А дивитися глибше, як ти
Я вже знала, що ти Колись мене покинеш
І не буде зцілення Від любові, яку я відчувала
Від самої миті, коли я почула
-І від мого першого слова, «мама» -Твоє перше слово, «мама»
Ти робила з мене хлопчика Яким я мав стати
Та хлопчик зник Загубився в роках
А чоловік, на якого ти перетворився Прекрасний
Усе в ньому досі те саме Усе в ньому – той самий мій син
Але потім ми кажемо всі ці слова
Починається битва
А коли осідає курява Так погано від того, що ми накоїли
Якби можна було просто сказати тобі
Ти більш ніж заслуговуєш На три прості слова, яких я не знайду
Нема нікого іншого
-Ти моя мама -Ти мій син
Ти – моє
Іноді ти мене дратуєш
Трохи більше, ніж усі інші
Ти мені граєш на нервах Упевнена, що і я тобі теж
Ми точно обоє це робимо
Хіба ж ми не повинні казати Що відчуваємо?
Натомість я ховаю, що в мене на душі І просто брешу
Коли ти усміхаєшся Це моє відображення
Змішане з усім, що я відчуваю
Усі мої вади Подивіться, що з'явилося завдяки мені
Чому я не можу сказати Те, що тобі найважливіше почути
Любий, не тримай мене в непевності
Але потім ми кажемо всі ці слова
Починається битва
А коли осідає курява Так погано від того, що ми накоїли
Якби можна було просто сказати тобі
Ти більш ніж заслуговуєш
На три прості слова Яких я не знайду
Нема нікого іншого
-Ти моя мама -Ти мій син
Ти – моє Якби можна було сказати…
Переклад субтитрів: Ольга Сушицька