Džoš.
Jā?
Ko tu te dari?
Esmu atnācis pie mātes.
Zinu. Nu, nāc iekšā!
Mēs neesam tikušies.
Nē. Proti, es tevi pazīstu no fotogrāfijām,
un tava mamma man par tevi stāstījusi.
-Gribi kafiju? -Nē, paldies.
Nu, apsēdies.
Bet uz tā nesēdi. Tas ir salūzušais.
Es zinu, kurš ir salūzušais, paldies.
Viena sirdij, otra prostatas vēzim.
Man žēl.
Viss labi. Īsti nejūt.
Neietekmē manu seksa dzīvi.
Lieliski.
Prieks beidzot iepazīties.
Ko Rūta par mani stāstījusi?
Neko.
Tik smieklīgi. Īsti viņas garā.
Gluži jau nav gan.
Protams, ka ir. Tu viņu pazīsti.
Tā man šķita.
Kāpēc esi tik agri?
Negribēju iekļūt sastrēgumā.
Labi. Nu, es iešu saposties.
Tu tik paskaties uz viņu.
Kāpēc tu brauc tik lēni?
Es tev stāstīju, ka man bija dažas panikas lēkmes.
Es domāju, ka tev ir labāk.
Jā. Man ir labāk. Bet es tikai...
Dažas lietas manī rada papildu trauksmi.
Piemēram, braukt pa šoseju, kas, starp citu, patiešām ir bīstami.
Visiem vajadzētu braucot satraukties.
-Mēs tikai esam pieraduši. -Nuja.
Nu, šķiet, nav nozīmes, cik lēni tu brauc,
jo tu ieradies manā mājā ļoti agri.
Nu, kā jūs ar Leriju iepazināties?
Nu, tas nav nekas nopietns, ja tu jautā to.
Bet cik sen jau jūs tiekaties?
Kādu gadu.
Ko?
Neizpūt no mušas ziloni!
Tas ir vājprāts. Mēs parasti stāstām viens otram jaunumus.
Tu man nestāsti visu.
Es tev daudz stāstu.
Gadu.
Tad kā? Tu sāki ar viņu tikties pagājušajā oktobrī?
-Jā. Tu biji nupat izšķīries no Meganas. -Skaidrs.
Tāpēc tu biji ievainojams.
Es nolēmu pagaidīt, līdz tu kļūsi nedaudz stiprāks.
Nu, pagājis gads. Esmu nedaudz stiprāks?
Tu zini, ka tevi nomāc tas, ja citi ir laimīgi.
To es nezinu gan.
Nu, tā ir mums visiem, tev tikai tas ir izteiktāk nekā pārējiem.
Oho.
Klau, kā tu juties, kad tava māsa apprecēja Āronu?
-Es priecājos par viņu. -Nē, domāji, ka varēja dabūt labāku.
Nu…
Bet es nezinu, kāpēc tu Āronu tā ienīsti.
-Neienīstu Āronu. Viņš ir jauks. -Un kāda vaina būt jaukam?
Nekāda.
Domāju, tas ir viņa reliģiozuma dēļ. Tu esi antisemīts.
Esmu pa pusei ebrejs.
Pa pusei antisemīts.
Tā ir nopietna apsūdzība.
-Ak, neesi pārjūtīgs. -Es neesmu pārjūtīgs.
Ja kritizēju reliģijas organizācijas, nav mani jāsauc par antisemītu.
Jā, es lepojos, ka esmu ebrejs.
-Tiešām? -Jā.
Kā tad tā?
-"Kā tad tā"? -Jā. Gribu dzirdēt.
Kādā veidā tu esi lepns būt ebrejs?
Esmu lepns…
par Bobu Dilanu, brāļiem Koeniem un Rūtu Beideri Ginsbērgu,
-teļa krūtiņu un cimesu. -Beidz.
-Smieklīgi. -Labi, ne par to ir runa.
Man ir iebildumi nevis pret Betas reliģiozumu,
bet to, ka grib visu kontrolēt.
Esmu to teicis daudz reižu.
Viņa apprecēja reliģiozu vīrieti,
jo domā, ka tas palīdzēs viņai saglabāt kontroli.
Bet īstenībā nav iespējams visu kontrolēt.
Un tāpēc viņa ir... Tāpēc viņa vienmēr ir nelaimīga.
Esi drošs, ka nelaimīgā ir viņa?
Varam kaut kur apstāties? Man vajag čurāt.
-Vari pagaidīt, līdz aizbraucam? -Esam tikai pusceļā.
Tāpēc, ka Āronam bija lieliska ideja
-pārcelties uz Valensiju. -Ak dievs.
Ja tu brauktu ātrāk, būtu jau tur.
Nu jūtos miljons reižu labāk.
Labi.
Vai Elizabete tev pateica, ko Sārai dāvināt?
Jā.
Man arī, jā. Pat pateica, kur to nopirkt.
Man šķita, ka daļa no prieka ir dāvanas izvēlēšanās.
Jā, nu tieši to es saku. Viņa grib visu kontrolēt.
Nu, tur tev taisnība.
Klau, es priecājos, ka tev kāds ir.
Nu paldies.
Ir pagājis ilgs laiks.
Nav jau nemaz tik ilgs.
Nu ir jau gan. Bet kāda starpība.
Tev laikam taisnība.
Man ar vīriešiem nav veicies.
Tā es neteicu.
Nē, tā ir. Galīgi nav veicies.
Tā ir. Ko tas nozīmē?
Es nezinu. Vai tā ir veiksme vai tava izvēle?
Kad iepazinos ar tavu tēvu, viņš bija pilnīgi citāds.
Viņam nebija to problēmu, kas vēlāk.
Vai arī bija un tu izvēlējies tās neredzēt.
Tev viņš atmiņās ir sliktāks, nekā viņš bija.
Labi.
Viņš tevi nesita.
Tas atkarīgs no tā, ko sauc par sišanu.
Tu netiki apdraudēts.
-Pilnīgi noteikti bijām apdraudēti. -Kad?
Katru reizi, kad viņš vadīja mašīnu. Kādēļ tad es tik nervozi braucu?
-Tu runā par to vienu reizi, kad... -Nē. Daudzām, daudzām reizēm.
Kā ar to reizi, kad gandrīz nodedzināja māju?
-Tā nu nebija. -Atbrauca ugunsdzēsēji.
Viņi lika lietā šļūtenes un pārējo.
Es tik tā.
Tu varēji tēti izvēlēties, es ne.
Tā ka, zini, varbūt neveicies ir man.
Nu, tu mani ļoti sāpini, tā teikdams.
Kā tu domā - kāda ir sajūta
zināt, ka dēls mani vaino par savu nožēlojamo dzīvi?
Es neesmu nožēlojams. Es tā neteicu.
Tu varbūt tā nedomāji, bet tā sanāca.
-Gribi, lai... -Nē, es varu.
Kur esat?
-Mammu? -Sveika.
-Čau! -Sveiki.
Lūdzu.
-Lūdzu. -Paldies.
Paldies.
Abi nopirkāt Sārai tieši to, ko es lūdzu.
Jā, tu mums pateici.
Jā. Ziniet, dažreiz cilvēki apvainojas, ja pasaka, kādu dāvanu grib.
-Tiešām? -Nē.
Mums bija prieks nopirkt tieši to, ko lūdzi...
-Dunku vabolīte! -Labi.
-Deivid! -Kas ir dunku vabolīte?
Viņš spēlē tādu spēli.
-Tā ir spēle? -Jā.
Nav ne jausmas, kādi ir noteikumi, bet viņam šķiet smieklīgi.
-Tas ir kaut kas. -Labi.
-Tas nav nekas. -Labi.
-Čau. -Čau.
-Sveiks. -Sveika. Sveika.
-Patīk tava jaunā frizūra. -Sveiks.
Noveras kundze?
-Tā pati, kas vienmēr. -Laukā kāds raud.
-Varbūt zaudēja "dunku vabolītē". -Nu velns. Dirsā.
Piedod, Ebij.
Mamm, varbūt vari salikt dārzeņu plati?
Tu man ļoti palīdzētu. Labi?
Parādīsi man?
-Nu, kā iet? -Labi, vecīt. Kas tev jauns?
Nekas īpašs, nekas īpašs.
Nopirku jaunu mašīnu. Tu droši vien pamanīji piebraucot.
Uz iebraucamā ceļa. Zaļš Subaru.
Forši. Piedod, jā, es slikti ievēroju mašīnas.
Ievēroju, kad braucu, bet...
Jā. Gribi aiziet apskatīties?
-Jā, protams. -Jā? Nu nav jau obligāti.
-Nē, varu apskatīties. -Nē, viss labi.
-Tad redzēšu aizbraucot. -Lieliski.
-Pasaki, ja gribēsi, lai atslēdzu. -Jā, forši.
Forši. Labi.
Āron!
-Man jāiet. -Jā.
Man garšo Costco hummuss.
-Džoš. -Ko? Tiešām.
Redzi, cik daudz viņi ļauj viņam to spēlēt? Tas nav labi.
Redzēji viņa acis? Baisi.
Tu viņa vecumā spēlēji tikpat daudz videospēļu.
Tu stundām sēdēji pie tā ekrāna.
Un izaugi normāls.
Tiešām?
-Esi beidzis? -Ko? Es par viņu satraucos.
-Nē. -Kas tev liek tā teikt?
-Tev vienmēr ir iebildumi pret Deividu. -Man nav nekā pret Deividu.
-Viņš ir slikts cilvēks. -Viņam ir septiņi gadi!
Jā, bet septiņu gadu vecumā var būt slikts cilvēks.
Tas nenozīmē, ka tāds paliks.
Par Deividu gan neesmu drošs, īpaši ja viņi ļa...
-Viņi ļauj viņam spēlēt... -Šie tomāti ir veci.
Vai pagalmā ir pūce?
-Jā! -Tiešām.
-Mums kaut kas jādara ar to pūci. -Jā.
Esmu nomodā dienā, lai gan man ir diena naktī.
Es zinu, jā. Pagājušā reizē mēs runājām par pūcēm,
un dienā viņas guļ, bet naktī medī.
Jā, bet...
es gribu medīt. Tāpēc es gribu lidot,
un es gribu nomedīt pusdienām peli.
-Gribi lidot tūlīt pat? -Jā.
Labi. Gatava? Aiziet!
Labi. Viņa lido.
Viņa lido pār prēriju. Viņa meklē peli.
-Ir viena! Tur! -Kur?
-Iekšā. -Iekšā. Labi, lidojam.
Labi. Uz kurieni?
-Augšā. -Te?
-Jā. -Labi.
Un viņa nolaidās.
Noķersi peli?
Noķēru.
Nu laiks to peli apēst pusdienās.
Labi, ir pusdienlaiks.
Kāda bija?
Laba, bet kāpēc pūce ēd peli?
Šķiet, tāpēc, ka ir izsalkusi.
Kāpēc?
Nu, tā paša iemesla dēļ, kāpēc tu.
Jāēd, lai dzīvotu. Ēdiens veido ķermeni.
Kāpēc?
Ēdienā ir visu veidu barības vielas un proteīni.
-Kāpēc? -Kāpēc?
Tas ir labs jautājums.
Vai tāpēc, ka Dievs ir radījis pasauli tādu?
Kur tu to dzirdēji?
Vai tā ir?
Vai kāds pastāstīja stāstu, kā Dievs radīja pasauli septiņās dienās?
Tas nav stāsts.
-Ak tad nav? -Nē!
-Vai tas ir smieklīgi? -Jā.
Labi, drīkstu ko pajautāt? Vai esi Dievu redzējusi?
-Jā. -Esi?
Jā. Tu esi viņu redzējis?
Nē.
Kāpēc?
Nu, reālajā dzīvē neesmu redzējis,
bet tas nenozīmē, ka viņu nevari redzēt tu.
Kāpēc?
Tāpēc, ka… Nu, Dievs ir tāds kā tā pele, ko tu nupat apēdi pusdienās.
-Iedomāts, var būt sajūta, ka īsts. -Džoš.
Ei.
Mīļā, tavi draugi tevi laukā meklē.
Atvadīsies no tēvoča Džoša?
Labi. Atā, tēvoci Džoš.
Atā, saulīt.
-Ej prom. -Varam brīdi aprunāties?
Nē, tagad ne.
Esi redzējusi blogu Glīti sakārtotās lietas?
Ne-e.
Ko tu meklē?
Dzimšanas dienas salvetes.
Man nevajag palīdzību.
"Dažādi"?
Nolādēts.
-Klau, man žēl. -Nē, nav gan, Džoš.
Ja tev būtu žēl, tu nemaz nebūtu tā darījis.
Mēs vienkārši sarunājāmies.
Stāstīt piecgadniekam, ka Dievs nav īsts, - tā nav saruna.
Tu uzspied savas idejas manai meitai.
Viņa man jautāja, vai esmu viņu redzējis. Man vajadzēja melot?
Tie nav meli.
Būtu, ja es tā pateiktu.
Bērnam var stāstīt stāstu un likt noticēt, arī ja tā nav patiesība.
Tad tā tev nešķiet patiesība, ka Dievs ir īsts,
bet gribi, lai es stāstu Sārai...
Protams, ka es ticu Dievam.
Bet es mēģinu cienīt to, ka tu netici.
Te neviena cita nav. Vari man teikt, ko īstenībā domā.
Tā arī es domāju.
-Un ja tu nebūtu apprecējusi Āronu... -Bet es apprecēju.
Tu reizēm esi tik stulbs.
-Tiešām, tu domā, ka visu zini. -Es nedomāju, ka visu zinu.
-Tu domā, ka tu zini visu. -Es domāju, ka es zinu?
Jā. Tu domā, ka tev viss ir skaidrs.
Debesīs ir tas vecītis, un, kamēr ievēro viņa likumus,
viss tiek kontrolēts.
Jā, jā. Zini, šķiet,
ir vieglāk, ja neko nekontrolē, jo tad nekas nav tava vaina.
Tu domā, ka visa pasaule ir haotiska, jo mūsu dzīve bija haotiska.
Un tavējā joprojām ir tāda.
Daudz laimes dzimšanas dienā
Mīļā Sāra
Daudz laimes dzimšanas dienā
Atā, mīļā.
-Daudz laimes! -Paldies.
Uz redzi, jaunais cilvēk. Uzvedies labi!
-Paldies, Rūta. -Arlabvakaru, Āron.
-Labi. Atā, sirsniņ. -Mīlu tevi.
-Es tevi arī. Neuztraucies.
Paldies.
Kas tev kaiš?
Klau, man žēl.
Tev nav žēl, skaidrs?
Ja tev būtu žēl, tad tu tā neizturētos.
-Es necenšos kaut kā izturēties. -Tu necenties arī neizturēties.
-Sāra man jautāja, vai es... -Tagad tā ir Sāras vaina?
Tu visā vainosi savu piecgadīgo māsasmeitu?
Agrāk visas nebūšanas tavā dzīvē bija mana vaina.
-Neesmu tā teicis. -Būtībā esi.
Zini, cik daudz stulbu grāmatu izlasīju, kā būt labam vecākam?
Jā. Es atceros to plauktu.
Tie bija divi plaukti.
Zini, cik ļoti man bija bail?
Bet tad tu izaugi, ne? Šķita, ka tev viss labi.
Tu izturējies kā cilvēks, kuram bijusi laba bērnība.
Nu, tāpēc es domāju, varbūt tā bērnība arī bija laba.
Es saprotu, tā varēja būt labāka.
Bet pilnīgi noteikti varēja būt sliktāka.
Šķiet, es ļāvu sev sākt ticēt, ka...
varbūt es to paveicu.
Varbūt šī vienīgā lieta manā dzīvē bija patiesi kaut kā vērta.
Es biju laba mamma saviem bērniem.
Šķiet, es sevi muļķoju, jo acīmredzot es sadirsu arī to.
Mamm, man bija laba bērnība.
Nerunā tā, lai tikai es justos labāk,
-jo tas visu dara ļaunāku. -Tu esi...
Tu esi brīnišķīga mamma.
-Vienmēr biji. -Lūdzu, beidz! Lūdzu, vienkārši beidz!
Klau.
Man vajag čurāt.
Labi.
Uz ko tu skaties?
Ne uz ko.
Kad mēs iepazināmies Es biju jaunāks
Nekā kas jauns var būt
Tu biji mitrs Tu biji izsalcis
Tev vēl mani vajadzēja
Tu teici - varu lidot es Un es lidoju
Es atceros, pirms tu prati
-Tu iemācīji man runāt -Runāt
Tagad es runāju tā kā tu
Tu iemācīji man redzēt
Nevis redzēt Bet ieskatīties dziļāk, kā dari tu
Es jau zināju, ka tu Mani reiz pametīsi
Un nekas nedziedēs To mīlestību, kas man bija
No brīža, kad dzirdēju
-Un no mana pirmā vārda - mamma -Tavu pirmo vārdu - mamma
Tu veidoji to zēnu, par kuru kļuvu
Bet tas zēns izgaisa Laika gaitā pazuda
Un tu esi kļuvis par skaistu vīrieti
It viss tevī tāds pats It viss joprojām mans dēls
Bet, ak, mēs mēles atraisām
Un cīņa sākas
Un, kad putekļi nosēžas Man derdzas redzēt, kas izdarīts
Ja vien es spētu tev pateikt
Ka tev pienākas dzirdēt Tos trīs vārdiņus, ko atrast nespēju
Neviena cita nav
-Tu esi mana māte -Tu esi mans dēls
Tu esi mans
Dažreiz tu mani tracini
Nedaudz vairāk nekā citi
Tu krīti man uz nerviem Esmu droša - krītu uz tavējiem
To darām mēs abi
Vai mums nebūtu jāsaka tas Ko mēs jūtam
Tā vietā es slēpju savu sirdi Un piedāvāju melus
Un, kad tu smaidi Tas ir mans atspulgs
Sajaukts ar visu, ko jūtu
Visiem maniem trūkumiem Skat, kam es liku parādīties
Kāpēc nespēju pateikt to Kas tev visvairāk būtu jādzird
Mīļais, mani neziņas tumsā nepamet
Ak, mēs mēles atraisām
Un cīņa sākas
Un, kad putekļi nosēžas Man derdzas redzēt, kas izdarīts
Ja vien es spētu tev pateikt
Ka tev pienākas dzirdēt
Tos trīs vārdiņus, ko atrast nespēju
Neviena cita nav
-Tu esi mana māte -Tu esi mans dēls
Tu esi mans Ja vien es spētu tev pateikt, ka...
Tulkojusi Laura Hansone