Містер Корман
П'ЯТНИЦЯ 23.08.2019
Наш час майже вичерпано, та залишається ще одне питання.
Які три моменти забезпечили успіх
експедиції Льюїса і Кларка?
Три моменти. Хто знає?
-Менді. Як завжди. -Сакаджавея.
Сакаджавея, їхня провідниця з племені Шошонів. Молодець.
Хто знає інші моменти?
Чому ви кажете «провідниця»?
Чому не просто «провідник»?
Бо я думаю, що важливо підкреслити, що то була жінка.
У часи Льюїса і Кларка, на початку ХІХ століття,
такі жінки, як Сакаджавея, рідко…
грали якісь провідні ролі.
Сьогодні теж рідко грають.
Цілком слушне зауваження. Це й досі трапляється дуже рідко.
Я лише кажу, що 200 років тому ситуація точно була набагато гірша.
І думаю, що варто звернути на це увагу.
Це правда.
Супер. Хто назве інші моменти?
Зараз когось викличу.
-Пол. -Га?
-Льюїс і Кларк. -І що?
Ми хочемо зрозуміти, що ще сприяло їхньому успіху.
Не знаю. Мабуть, їм просто пощастило.
Добре. Хороша відповідь.
-Думаєш, їм просто пощастило? -Ну, мабуть.
На твою думку, успіх часто залежить від везіння?
Безсумнівно.
Цікаво. Добре, хто погоджується з Полом?
Є такі? А хто не погоджується?
Чудово. Рамоне, що скажеш?
Ні. Якщо ти успішний, це тому, що працював заради цього.
Можна сказати: «Мені не пощастило».
Та коли хтось каже, що йому не щастить, це тому, що він щось зробив.
Збрехав. Щось украв.
Тицяв геніталії туди, куди не слід було…
-Ясно. -Я серйозно.
Я знаю. Це хороший аргумент.
Але мені цікаво, що думають інші учні.
Хто вважає, що йому в житті щастить?
Хочу, щоб усі відповіли на це питання. Можете подумати хвилинку.
Підніміть руки, якщо вважаєте, що вам у житті щастить.
Лише Рамон? А хто вважає, що їм не щастить?
Ясно. Добре, опускайте руки.
-А ви, містере Корман? -Що я?
Ви не підняли руки.
Я? Ні, я… Ну, здається, мені щастить.
Я впевнений.
Знаєте що? Урок скінчився, тому збирайтеся.
І поздоровляю із завершенням першого тижня в п'ятому класі.
Це неабияке досягнення.
Усім чудових вихідних.
Побачимось у понеділок.
ЛОТЕРЕЯ ЩОТИЖНЯ 1000$!
Ти ж знаєш, як я живу.
Такого зі мною зазвичай не буває.
Так, він раптом мені написав.
І сьогодні ввечері ми зустрічаємося. Їдемо на ягідну ферму «Нотт».
Я знаю. Я така щаслива.
Це все?
Коли ти найкращий – це не випадковість.
Це правильний вибір – зараз, щоразу.
Не хочеш спагеті?
-А соус у нас є? -У нас є сіль. Трохи олії.
Та ні, не хочу.
Серйозно, не їстимеш лише тому, що в нас нема соусу?
Неповторний «Кадилак Ескелейд».
Саме так.
-Яка смакота. -Що хочеш сьогодні робити?
Що?
Вибач. Щось сталося?
-У якому сенсі? -Меґан уже з кимось зустрічається?
Не знаю. Чому ти про неї питаєш?
Бо ти якось дивно питаєш: «Що хочеш сьогодні робити?»
-Це не дивно. -Дивно.
Не дивно спитати в людини, що вона хоче робити в п'ятницю ввечері.
Якщо питаєш ти – дивно. Тому я й цікавлюся. У тебе все гаразд?
Усе нормально. Я…
-Була… -Що?
У магазині була одна жінка.
Говорила телефоном, що поїде на ягідну ферму «Нотт».
-Ну і, не знаю. Я… -То… що?
-Хочеш поїхати на ферму? -Ні, я не хочу на ферму.
-Я кажу… -Ясно, так а що?
Мені здалося, що вона в захваті від свого життя. Було приємно це чути.
-Це тебе приємно чути. -Прекрасно.
-Я тобі вірю. -Дякую тобі.
Просто… Я мушу сьогодні щось зробити. Можемо щось зробити?
Може, просто щось зіграєш?
-Ні. -Ні? Добре.
Пограємо в «Маріо Карт»?
-Чувак. Ні. Я тобі кажу… -То що ж ти хочеш робити?
-Це я тебе спитав. -Добре.
-Так важко. -Я знаю.
-Мені здається, не має бути так важко. -Я знаю.
Добре, треба… Зараз щось придумаємо.
Може, кудись підемо, знайдемо дівчат?
-«Знайдемо дівчат»? -Ага.
-Як «знайдемо ключі»? -Та ну, не починай…
-Чи тварину вполюємо? -Хто сказав «тварину»?
-Хто сказав «вполюємо»? -І з'їмо?
Це ж ти розповів про дівчину з магазину.
-Щось про… -Жінку.
-Я казав не «дівчина», а «жінка». -О боже.
Я хто такий, по-твоєму? Я поважаю жінок…
Знаєш що? Дівчата тут ні до чого.
-Жінки. -Розумієш, ми могли б… Жінки.
Могли б сьогодні зробити що завгодно.
-Точно. -Розумієш?
Коли нам ще не можна було за кермо, ми стільки тріпалися
про все, що зробимо, як тільки зможемо робити, що захочемо.
Ну от, якби нам знов було по 15, що б ми зробили?
-Пішли б у бар, де є дівчата. -Правда.
-Бляха. -Отож. Та чого ти?
Ти що, не хочеш у бар?
Хочу. Знаєш що? Треба піти. Ходімо.
-Можна й не йти в бар. -Сам подумай.
Навіть якщо ми й підемо в бар і поговоримо з дівчатами,
нічого цікавого вони нам не розкажуть.
-Чого це? -Бо це ж дівчата з бару.
Неймовірний сексизм.
-Я не це мав на увазі. -Це просто жах.
Не тому, що дівчата з бару. Тому що це люди з бару.
Більшості людей немає чого цікавого розказати,
тим більше в барах.
-А ти з Меґан не в барі познайомився? -Це інше.
Нас познайомив друг.
-Це інше. -Добре.
Але ж фізично ти був у барі.
Ось що я хочу сказати. Нащо йти з кимось розмовляти,
якщо ця людина не зможе розповісти нічого цікавого?
Що я тоді взагалі роблю? Хочу переспати з дівчиною?
Не тільки. І чому в мене відчуття, що тут не можна відповісти «так»?
Секс – це чудово. Якщо дівчина хоче – чому ні?
Навіть якщо вона захоче, я не зможу насолоджуватися сексом,
бо я весь час думатиму
про все, що вона казала в барі,
про те, як мені було нецікаво,
але я вдавав, що цікаво, й усміхався, як лицемірний гівнюк,
і мені просто весь час від самого себе буде огидно.
Ясно. У бар іти не варто.
-Може, таки варто. Ну, ти… -Чувак, та якого?
-Ми казали, що спробуємо щось нове. -Я такого не казав.
-Ніколи не казав. -Ну, не сидіти ж тут.
Вибір же не лише піти в бар чи залишитися грати у відеоігри.
Не може бути, щоб варіантів було лише два.
Чувак, ти себе послухай.
-Це ти не серйозно. Ні. -Я цілком упевнений, що серйозно.
-Скільки ти заробляєш на рік? -Не уявляю.
-Що? -Що ти чешеш?
-Нащо мені це знати? -А податки?
-Чи ти їх не платиш? -Плачу.
Я просто не записую цю інформацію
протягом року.
-Хіба твої декларації не тато подає? -Точно. Так, він.
Добре.
Хоч ти й не знаєш свого доходу,
це не значить, що ти за межею бідності.
-Я точно за нею. -Слухайте.
Ось куди можна сходити. «Рендішн Рум».
-Я піду. -Їхати 13 хвилин.
Я поведу, та потрібне друге авто.
-Я теж поведу. -Ти щойно курив.
-Але ж не пив. -А на бензин тобі вистачить?
Добре, всі влізуть до мене.
Ти справді не знаєш свій річний дохід?
-Чекай. -Ні, Вікторе,
не всі люди більшу частину свого притомного життя
-ідуть по корпоративних сходах. -Не лий лайно на UPS
-від заздрості. -Не ллю я лайно.
Я лише кажу, що це корпорація, а ти буквально йдеш по її сходах…
-Це чудова компанія. -…увесь час.
-Я за це не вибачатимуся. -А я не прошу вибачень.
Це хороша компанія, бо вона чесна.
-Чувак! Можна ми просто… -Я завжди кажу своїм водіям:
як ви ставитеся до UPS, так і UPS – до вас.
А я добре ставлюся до UPS. Чудово. Бум.
Забереш мене?
Думаєте, я за одну ніч досяг у корпорації висот?
-Ти сказав «у корпорації». -Я собі зайшов,
а вони такі: «Йоу, це ти в нас контролер?» Хрін там!
-Куди це ти? -Я йду… у світ.
-Усе нормально? -Так.
-Мене геть розвезло. -Що?
-Нічого. Двері замкнені. -Ні, не замкнені.
Та боже мій. Чому я не можу…
Дякую.
Як пройшов вечір?
Та це якесь знущання. Усі мої друзі дисфункціональні.
-Як у тебе справи? -У мене все добре.
-Що це було? -Що?
-Тебе явно щось турбує. -Нічого мене не турбує.
Добре.
Хотів тебе дещо спитати. Знаєш, хто така Сакаджавея?
Авжеж.
Думаєш, неправильно її називати провідницею Льюїса і Кларка?
-У якому сенсі? -А не просто провідником.
Любий. Не треба таке з собою робити.
Нічого я з собою не роблю.
Ти хороший чоловік.
Дякую тобі. Твоя неупереджена думка для мене важлива.
І робиш хорошу справу:
навчаєш молодь, яку треба багато чому вчити.
Їм пощастило, що в них є ти.
Коли я ходила до школи, то було лише марнування часу.
Думаю, більшість моїх учнів скаже те саме.
Добре. Не хочеш бути корисний? Від тебе нема користі.
У тебе принаймні є робота.
Ліза про свого сина не може й цього сказати.
Знаєш, усі тобою так пишаються, коли ми збираємося разом
і мене питають, чим ти займаєшся, а я розповідаю.
Усі дуже пишаються.
Коли ти був у музичному бізнесі,
-усі переживали. -Я не був у музичному бізнесі.
І я про це. Щоб бути в бізнесі, треба заробляти гроші.
Зрозумій мене правильно. Ти ж знаєш, що я люблю музику.
І це найважливіше, розумієш? Щоб тобі подобалося.
Ти граєш. Тобі подобається.
-Оце важливо. -Так, тільки я не граю.
Та я ж не про концерти. Маю на увазі для себе.
Ну, так, не граю.
Я нічого не грав уже з рік.
Ну, ти мені не казав.
Ага.
Ну й хрін з ним. Менше клопоту, правда?
Зрештою, немає нічого важливішого за сім'ю…
-Нічого важливішого? Якось безрадісно. -Неправда.
Тобто єдине, що має значення
в усьому моєму житті, – це ти та Бет. І все?
Звісно, я не це мала на увазі, це ж очевидно.
Я мала на увазі, що колись,
можливо, в тебе з'явиться сім'я, і тоді ти мене зрозумієш.
Може, сім'я і не з'явиться.
-Я сказала «можливо». -А якби й з'явилася,
можливо, я тебе не зрозумію.
Зрозумієш.
Хіба найважливіше – це не та мить, у якій ми зараз живемо?
Ні.
Ну що ж.
Добре.
Ти чудовий.
Ні.
Дякую.
Ну що, добре.
-Дякую. -Ага. Нема за що.
Привіт, чувак. Давно не бачилися.
Є плани на вечір?
Ось ти де.
-Гей. -Йоу.
-Давно прийшов? -Недавно.
От чорт. Вибач, друже.
-Я тебе не бачив. Ти де був? -Прямо тут.
-Моя вина. -Та нічого.
Як у тебе справи?
Та все добре, друже.
Круто. Ти десь грав останнім часом чи…
Ні, я більше не граю.
-Не граєш? -Так.
Хіба що для себе граю.
-Та ну, друже. Не здавайся. -Ага.
А ти як?
Та капець, друже. Я? Я наполегливий як чорт.
Крок за кроком іду до поставленої мети.
Останнім часом граю багато чудової музики,
але, якщо чесно, тепер у цій індустрії
головне – бути майстром на всі руки.
Ставити на все підряд, робити, що тільки можеш,
бо попит на контент зараз шалений.
Тому я почав трохи працювати ведучим.
Трохи граю як актор, іноді зі сценарієм, іноді без,
працюю по той бік камери, але…
Недавно я отримав «галочку», значить, щось таки роблю правильно.
Це чудово.
Так. Так, друже. Усе дуже добре.
-Так. -Радий це чути.
Так.
Йоу! Давай, бро!
Ні, дякую.
Як це «ні, дякую»? Я ж тобі щойно запропонувала вийти покурити.
Так ти тому запропонувала вийти?
-Ого, який упевнений. -І що, подіяло?
-Цілком, але… -Справді?
-Але ж ти й не п'єш. -Як ти знаєш?
Ти тримав склянку води, коли ми познайомилися.
Може, то була горілка. У склянці був лайм.
Ні, я бачу, що ти не п'єш. Та нічого. Мені подобається.
Дякую.
Хіба що…
Ти ж не мормон, правда?
Насправді я мусульманин.
Серйозно? Це просто чудово.
Вибач. Це я… Я пожартував.
Це не дуже смішно.
Ну, знаєш, мусульмани ж не п'ють.
А як ти знаєш, якщо не мусульманин?
Я впевнений, що їм релігія забороняє.
Ну, дякую, що пояснив.
Може, мені треба покурити.
Випити. Тобі треба випити.
Ні, я таки не п'ю. Але одну сигарету можна. Правда ж?
Добре.
Як забажаєш.
Це що, цитата з «Принцеси-нареченої»?
Так. Ну, все. О боже. Ти мені знову подобаєшся.
Це добре.
Звідки ти?
Звідси.
Та ні, де ти народився?
Я тут народився й виріс.
Що-що? Ти з Лос-Анджелеса?
-Ні. Не буває людей з Лос-Анджелеса. -Я теж таке чув.
І що, в тебе хтось із сім'ї в бізнесі?
-У пластичній хірургії? -Що?
Ні, це…
Мама займається нерухомістю, її тато був сантехніком,
і вони обоє з Лос-Анджелеса.
Зажди. Твоя мама і її тато теж народилися в Лос-Анджелесі?
Здуріти можна.
Ти мені виніс мозок.
А ти звідки?
З Волтема, штат Массачусетс.
Ти про нього ніколи не чув. Це передмістя Бостона.
Але я реально знаю більше людей з Волтема, що живуть у Лос-Анджелесі,
ніж людей з Волтема, що залишились у Волтемі.
Неначе всі переїхали сюди. Божевілля якесь.
Ну, Лос-Анджелес – чудове місто.
-Ні, неправда. -Так, чудове.
Тобі просто треба познайомитися з кимось не з Волтема.
Так, можливо.
Познайомиш мене зі справжніми лосанджелесцями?
Я їх багато знаю.
А чим ти займаєшся?
Я вчитель п'ятих класів.
Та ти гониш. Я закохалася.
Розказуй усе. Я хочу все знати.
Та не знаю, п'ятикласники…
Ну, їм по десять-одинадцять років. Вони майже дорослі.
Тобто, вони не дорослі, але не сильно від них відрізняються.
Або, можливо, знаєш,
більшість дорослих не сильно відрізняється від дітей 10-11 років.
Це неймовірно.
Ну, знаєш…
Ці діти, це ж майбутнє, правда?
Вони – його частина.
Так.
Я думаю, те, що ти робиш – це фантастика.
Дякую.
Слухай, а не хочеш…
Так.
-Так? -Так.
-Добре. Так? Гаразд. -Так.
Прекрасно.
«ТЕНТЕН ВІЛШИР»
Привіт, маленький. Привіт.
Іди до мене, малий. Як я скучила.
Це Ліам.
Скажи: «Привіт, Ліам».
-Привітайся. -Привіт, Ліам.
Підеш сюди, у своє ліжечко.
Скоро побачимося.
У тебе дуже гарно.
Дякую.
Музику?
Зараз, я сама.
Хочу тебе.
-Я візьму презерватив. -Добре.
Знімай штани.
Куди, малий. Хороший хлопчик.
Ти надів?
Надів?
Ще ні.
-Що таке? -Нічого.
-Ти що… -Усе добре. Добре.
Боже мій. Боже мій. Боже мій.
-Зі мною такого ніколи не було. -Вибач.
Що з тобою не так?
-Не знаю. -Ти що…
Це для тебе нормально?
-Не зовсім. -Не зовсім? Тобто нормально?
-Напевно, я піду. -Ні-ні-ні.
Я хочу знати, як часто це в тебе буває.
-Та я нечасто таким займаюся. -Яким це «таким»?
-Сексом з жінкою, яку щойно… -А ми не займаємося сексом.
Нечасто намагаюся зайнятися сексом з жінкою, яку щойно зустрів.
-Нащо ж ти поїхав до мене додому? -Не знаю.
Я…
Вирішив спробувати щось нове.
Це не відповідь.
Слухай, вибач. Мені дуже-дуже жаль, що так вийшло. Я піду.
Та ти краще скажи все чесно.
Якщо чесно,
я не знаю.
Я не знаю, чому мій член вирішив не працювати,
коли ти хотіла зайнятися сексом. Ти приваблива жінка.
Якщо бути до кінця чесним, напевно, я колись про це думатиму
й фантазуватиму про те, як би все було,
якби пішло так, як повинно було піти, але…
У реальному житті не все стається так, як повинно.
Принаймні в моєму житті. Ось так…
Послухай, та нічого страшного.
Чуєш? У хлопців таке часто буває.
І ми не мусимо займатися сексом одразу після знайомства.
Насправді це… Насправді це дуже зворушливо.
Розумієш?
Хочеш, просто побудемо разом?
-Ні, я думаю, краще мені піти… -Не треба соромитися.
-Знаю. Дякую, але ні, я… -Просто… Ні, йди сюди. Сядь.
Я піду.
Я сам винний. Це була помилка.
Тобто, якщо ми не трахаємося,
сенсу проводити зі мною час нема, так?
-Я такого не казав. -А що ж ти кажеш?
Просто мені треба йти.
Схоже, ти кажеш, що любиш бути лузером.
І до речі, в тебе з рота смердить.
Це тому, що я скурив твою сигарету.
Думаєш, у тебе не смердить? Не дивно, що в мене впав.
Коли ми цілувалися, я думав, що зблюю тобі в рота.
Та ні, я знаю, чому ти сьогодні імпотент.
-Бо я заробляю більше за тебе. -Саме так.
Ми сюди приїхали на твоїй гівняній тачці з пом'ятим крилом,
-ти її не ремонтуєш. -Я сьогодні пом'яв.
Довелося їхати до мене, бо ти, напевно, живеш у якійсь дірі.
-Ми поїхали до пса. -Тобі ледь вистачає грошей.
Мене й сім'ю ти б не зміг утримувати.
-У нас уже сім'я планується? -І до речі, знаєш що?
Ці твої розповіді про роботу вчителя, як ти любиш дітей.
Я на це не купилася.
Учителями стають виключно люди, які хотіли займатися чимось іншим,
але здалися.
Можна тебе щось спитати?
Що?
Коли ти була молодша…
не дівчинка, а молодша жінка,
ти завжди знала, що помреш на самоті?
Привіт, Джош.
Беатріс. Доброго ранку!
Доброго ранку! Як справи?
Добре.
-Як минули вихідні? -Не жаліюся.
Грошей нема, а так –
онуки вже самі можуть їсти, мені хоч не треба рано вставати.
-Чудово. -А в тебе?
Так.
-Аж так добре? -Та ні. Нормально.
Усе добре.
-Правда. -Так, добре.
-Приємного тобі дня. -І вам теж.
Доброго ранку. З понеділком. Як минули вихідні?
-Алло. -Привіт. Усе добре?
Так. Так, намагаюся скрізь встигнути.
-Якщо ти зайнята, я передзвоню. -Так, я зайнята, але це нічого.
Розказуй. Що сталося?
Нічого. Усе добре.
Я…
У мене все дуже добре. Просто… Ну, знаєш.
Що знаю? Що таке?
Та просто… Я не завжди це відчуваю чи що.
Ну, знаєш… хто ж тобі винний?
-Дякую, мамо. -Та я просто сказала.
Знаєш що? Забудь.
Ні. Добре.
Як у тебе пройшли вихідні?
Прекрасно. Познайомився з жінкою.
Мені здалося, що я їй сподобався, та моєї ерекції надовго не вистачило…
-Усе, я відключаюся. -Добре.
Переклад субтитрів: Ольга Сушицька