‎UN SERIAL ORIGINAL NETFLIX
‎Numele meu e Hannah Grose. ‎Suntem în anul 1987.
‎Dominic e mort.
‎Charlotte e moartă. ‎Rebecca și Peter sunt morți.
‎Eu sunt moartă.
‎Da.
‎Vreau să-i ajut.
‎Dar nu poți.
‎Nu.
‎- De ce? ‎- Mă sting, Owen.
‎O simt, chiar și acum.
‎Nu vreau să mă sting.
‎Vreau să rămân aici, cu tine.
‎Dar nu poți.
‎Nu pot.
‎Aici. În momentul ăsta.
‎„Ce bărbat interesant și fermecător!”, ‎mi-am spus.
‎Trecuse atât de mult, ‎încât uitasem sentimentul.
‎Te-am privit...
‎și aproape m-am pierdut.
‎Cât am încercat să nu mă gândesc la tine!
‎M-am străduit, dar...
‎Mi-ai rămas în minte.
‎Mă gândeam la locurile ‎unde am fi mers dacă plecam de aici.
‎Unde ne-am fi așezat.
‎Ți-ai fi deschis un restaurant.
‎Mi-ai fi dat să gust rețetele minunate
‎pe care le-ai fi creat ‎în mintea aia colosală a ta!
‎Mă gândesc ‎că mi-ar fi făcut o mare bucurie
‎să-mi petrec restul zilelor cu tine.
‎Să-ți ascult calambururile alea groaznice ‎și să te țin de mână...
‎Te-am iubit, Owen.
‎Ar fi trebuit să-ți spun.
‎Ce viață am fi putut avea!
‎Așa-i că ar fi fost minunată?
‎Îmi place mai mult aici.
‎Clipa asta.
‎Ziua asta cu tine.
‎Știu, iubire.
‎Dar cred...
‎Trebuie să mă avertizezi, nu?
‎- Trebuie să mă ajuți. ‎- Credeam că asta fac.
‎Afară.
‎Trebuie să mă ajuți afară.
‎Trebuie să ne ajuți pe toți, afară.
‎Aici, eu sunt tu.
‎Nu sunt eu. Ești doar tu.
‎M-ai iubit...
‎așa că voi fi mereu aici.
‎Dar nu vrei să sufăr.
‎Nici copiii.
‎Dacă plec, nu știu unde voi merge, și...
‎Fii tare în moarte, Hannah.
‎Amândoi știm că nu ești atât de egoistă, ‎încât să rămâi într-o amintire.
‎Încetează!
‎Flora! Intră în casă!
‎Ascunde-te!
‎Dă-i drumul!
‎Acum!
‎Oprește-te!
‎Te rog!
‎Dă-i drumul!
‎Te rog!
‎Cu dragostea-mi am stat
‎Odat', sub salcia plângătoare
‎Flora.
‎Flora!
‎Dră Jessel!
‎Ajută-mă!
‎Miles! Ajută-mă!
‎Ți-am dat libertatea.
‎Miles!
‎Și o lași să se înece.
‎Ajutați-mă!
‎Dră Jessel!
‎Stai!
‎Unchiule Henry!
‎- Las-o jos! ‎- Unchiule Henry!
‎- Ajutor! ‎- Las-o jos!
‎Am zis să o lași jos!
‎Unchiule Henry!
‎Ajutor!
‎Îl omori!
‎Ajutor! Încetează!
‎Ajutor!
‎Unchiule Henry!
‎Ajutor!
‎E mașina lui Henry?
‎De ce ești aici?
‎Nu! Ce cauți aici?
‎O să sune aiurea, ‎dar amândoi am avut un coșmar,
‎așa că ne-am suit în mașină...
‎Lacul. Ei...
‎Au nevoie de voi la lac.
‎Ajutor!
‎Ajută-mă!
‎Te rog, ajută-mă!
‎E în regulă, scumpo.
‎Nici n-o să simți.
‎Bine? O să simt eu pentru tine.
‎Te voi cufunda pentru o ultimă dată.
‎Haide, dragoste.
‎Lasă-te în grija mea.
‎Lasă-mă să intru.
‎Tu.
‎Eu.
‎Noi.
‎Mami!
‎Gata, draga mea.
‎E în regulă.
‎Owen!
‎Du-te!
‎- Dani! ‎- Henry!
‎Owen încercă să sufle viață în Henry, ‎prins între viață și moarte.
‎Curând, Flora avea să cutreiere prin vis ‎la nesfârșit pe moșia Bly.
‎Așa s-ar fi sfârșit, dacă guvernanta,
‎în acel moment critic, ‎nu ar fi rostit acele cuvinte.
‎Ceva ce nu înțelegea pe deplin,
‎dar înțelegea în străfundul ființei sale.
‎Trebuia să încerce.
‎Tu!
‎Eu!
‎Noi!
‎Dani!
‎Suntem noi.
‎Ai simțit asta?
‎Când Owen se va uita în fântână, ‎te rog să-i spui că-mi pare rău.
‎Spune-i că-l iubesc. Iar restul e...
‎Îmi pare atât de rău, Miles!
‎Îmi pare rău!
‎Suntem noi.
‎- Nu! ‎- E în regulă.
‎E în regulă.
‎Bine.
‎- Bine. ‎- E în regulă.
‎Bona a invitat-o pe Viola în sinele ei...
‎iar invitația fusese acceptată.
‎În acea clipă, vraja pe care ‎Viola o aruncase peste Bly se rupse...
‎- Flora! ‎- Unchiule Henry!
‎...și toate spiritele captive ‎fură eliberate.
‎Unchiule Henry!
‎Miles!
‎Îmi pare rău, copii.
‎Îmi pare foarte rău.
‎Hannah! Unde e Hannah?
‎A doua zi, ‎Owen a ajutat cinci bărbați din oraș
‎să ridice ușor trupul menajerei ‎din fântână.
‎S-a presupus că murise accidental.
‎Un pas greșit.
‎În zilele următoare, ‎s-a așternut pacea peste Bly
‎pentru prima dată de secole.
‎Aerul era diferit, mai ușor.
‎Iar tot ce fusese captiv pe moșie ‎de-acum plecase.
‎În alt loc.
‎Tatăl tău m-a învățat să fac asta.
‎Știa un truc.
‎Pentru multe lucruri, de fapt.
‎Preferatul meu era...
‎să îmi cos petice ‎pe genunchii pantalonilor.
‎Tati știa să coasă?
‎Foarte bine, chiar.
‎Mă înveți să cos petice?
‎Dacă vrei.
‎Mai ai și alte povești, unchiule Henry?
‎Despre tatăl tău?
‎Da, am, foarte multe. ‎Și despre mama voastră.
‎Vă spun toate poveștile ‎pe care le știu.
‎După ce a fost îndepărtat ‎trupul menajerei,
‎în sat a umblat vorba că bucătarul ‎a mers cu ea până la morgă.
‎Acolo, a insistat să o curețe chiar el,
‎ceea ce a și făcut, cu un prosop moale, ‎săpun cu lavandă și cu cea mai mare grijă.
‎A rămas cu ea până la înmormântare...
‎și a iubit-o până la capăt.
‎Mi s-a spus, și cred asta, ‎că încă o iubește.
‎Ai terminat aici?
‎M-au furat gândurile.
‎Nu-i nimic. Te ajut eu.
‎Ce e?
‎Nu știu.
‎Dani.
‎O simt.
‎În mine.
‎E atât de tăcută...
‎dar e acolo.
‎Iar asta...
‎Partea din ea...
‎care e acolo, nu e...
‎calmă.
‎E tăcută, dar...
‎nu e...
‎Nu e calmă, ci...
‎furioasă.
‎Am senzația că traversez...
‎un tărâm sufocant.
‎O junglă.
‎Nu văd decât poteca din față.
‎Dar știu...
‎că există...
‎acest lucru...
‎tăinuit.
‎Fiara asta furioasă, goală și singuratică.
‎Mă urmărește.
‎Îmi imită mișcările.
‎E chiar în pragul întunericului, ‎dar o simt.
‎Știu că e acolo.
‎Și așteaptă.
‎Așteaptă.
‎Cândva...
‎o să mă acapareze.
‎Vrei să-ți țin companie?
‎Cât aștepți fiara din junglă?
‎Vrei să-ți țin companie?
‎O să ne vizitezi?
‎Depinde unde mergeți.
‎În America, cred.
‎În cazul ăsta, aș putea.
‎Cred că acolo mergem și noi.
‎O vreme, cel puțin.
‎Apoi unde?
‎Asta e treaba cu aventurile. ‎Nu îți e menit să știi.
‎Asta e distracția.
‎Pentru tine.
‎- Sigur vrei să mi-o dai? ‎- Trebuie să fie a ta.
‎Ești tu.
‎Mulțumesc, Flora.
‎Noroc, șefule!
‎Ai grijă de tine.
‎Ei bine...
‎Așadar...
‎Nu știu cum să-ți mulțumesc.
‎Mă bucur din suflet.
‎Vă aveți unii pe ceilalți.
‎Știu.
‎Așa și trebuie.
‎Eu...
‎Sunt al naibii de norocos, nu?
‎La fel și tu, dră Clayton.
‎Unde am fi, noi, sărmanii...
‎fără generozitatea celor mai buni ca noi?
‎Și fără noroc?
‎Ești bine, Poppins?
‎Da.
‎Dacă o ținem spre nord, ‎zona pare pitorească.
‎E multă verdeață.
‎Hai să luăm trenul când putem!
‎Să mergem în Vermont de Crăciun.
‎Ar putea fi frumos.
‎O să râzi, dar...
‎vreau să merg acolo ‎de când am văzut ‎Crăciun alb.
‎- Nu trebuie să fie Vermont. ‎- Nu e asta.
‎Zăpada sună bine.
‎Doar că...
‎Să nu ne facem planuri atât de departe.
‎- Mai e mult până atunci. ‎- Câte o zi odată.
‎Știu. Iartă-mă, doar că...
‎- Sunt... ‎- Realistă?
‎E în regulă.
‎Îmi convine să luăm fiecare zi în parte.
‎Cât timp petrec zilele cu tine.
‎Câte o zi odată e tot ce avem.
‎Atât avem toți, dacă ne gândim bine.
‎Zilele s-au transformat în luni, ‎și mai mult...
‎Până să-și dea guvernanta seama, ‎trecuse un an.
‎O călătorie în jurul soarelui, ‎și ea încă era aici.
‎Încă era ea.
‎- Am ceva pentru tine. ‎- Da?
‎Da.
‎- E floarea noastră? ‎- Da.
‎Sunt foarte rare, știi?
‎Am o problemă.
‎Sau, mai degrabă, ‎noi avem o problemă, Poppins.
‎Nu!
‎Vezi tu...
‎Nu m-am săturat de tine.
‎Deloc.
‎Sunt foarte îndrăgostită de tine, se pare.
‎Un an a devenit doi.
‎Și, de la doi, ‎timpul a început să pară nesfârșit.
‎Trei...
‎patru, apoi cinci ani aveau să treacă.
‎Și era pace.
‎- 25.000 de coroane? ‎- Nu.
‎- 25.000 de dolari? ‎- Nu.
‎Cum ai ajuns la dolari?
‎După vreme îndelungată, ‎în sufletul guvernantei era pace.
‎Acea pace a ținut ani de zile,
‎mai mult decât au parte majoritatea.
‎De câți ani gătesc? ‎Tot nu sunt bună de nimic.
‎Ce s-a întâmplat?
‎Am găsit-o pe stradă.
‎Am vrut s-o salvez.
‎Dă-o încoace!
‎Mai amestec eu?
‎Da, vezi dacă o poți salva.
‎Ce se întâmplă aici?
‎Iată problema! Rădăcinile...
‎- Dani, de ce...? ‎- Să-ți spun ceva.
‎Ești prietena mea cea mai bună.
‎Și iubirea vieții mele.
‎Nu știu cât timp ne-a rămas.
‎Însă, oricât ar fi...
‎vreau să-l petrec cu tine.
‎Știu că nu ne putem căsători legal, ‎dar nici nu-mi pasă.
‎Putem purta inelele.
‎Bine? Și...
‎Asta îmi ajunge.
‎Dacă-ți ajunge și ție.
‎Cred că-mi ajunge și mie, da.
‎- Te iubesc. ‎- Și eu te iubesc.
‎Vești minunate! Mă bucur pentru voi.
‎- Noroc, amice! ‎- Mulțumesc.
‎Owen, locul ăsta e atât de frumos!
‎Mulțumesc. Știți voi...
‎Sunt mulțumit.
‎Avem mulți clienți fideli acum, e grozav.
‎Au comanda gata când vin.
‎E o bucurie să fi făcut un loc ‎unde oamenii se întorc cu plăcere.
‎- Frumos! ‎- Da.
‎Nimeni nu s-a plâns de nume?
‎UNT LOC MAI BUN
‎Bine!
‎Se mai uită cruciș câte unii.
‎Dar nu voi uita
‎cât de tare am enervat-o ‎până când a bufnit în râs,
‎și nimic nu era mai plăcut ‎decât râsul femeii ăleia.
‎Da.
‎Pentru Hannah!
‎Hannah.
‎Ați mai vorbit cu Henry?
‎- Îl sun din când în când. ‎- ‎Merci!
‎Nu am mai vorbit cu copiii de mult.
‎Dar se fac mari
‎și ies în lume.
‎Care puști vrea să stea de vorbă cu moșii?
‎- Ești bine? ‎- Da.
‎Îi vizitez când pot.
‎De fapt, au venit aici în vacanță ‎acum câteva luni.
‎Într-o aventură peste ocean.
‎Henry, Miles, Flora.
‎Iubitul Florei.
‎Are iubit?
‎- Are 12 ani. ‎- Ba are 17.
‎- Da. ‎- Iisuse!
‎E îndrăgostită până peste cap. ‎Henry e îngrozit.
‎Dacă ar mai fi băut, ‎s-ar fi înecat în alcool.
‎Sunt fericiți?
‎Da.
‎Dar e interesant ‎să-i auzi vorbind despre Bly.
‎Ați deschis subiectul?
‎Nu, tocmai asta e interesant.
‎Nu-și amintesc nimic.
‎- Ce? ‎- Nimic?
‎Nu.
‎Copiii, adică. Henry încă...
‎își amintește tot.
‎Dar am vorbit despre Hannah, ‎și Flora m-a întrebat cine e.
‎- Așa stau lucrurile de mult. ‎- Deci...
‎Dacă nu-și amintesc de Hannah, ‎atunci nu-și amintesc...
‎Au uitat totul?
‎Știu că mergeau la Bly în copilărie.
‎Au recunoscut poza lui Hannah,
‎dar numai ca menajeră.
‎Detaliile, momentele...
‎teama de care ne temeam ‎că le va pângări restul vieții...
‎a dispărut.
‎Nu a rămas decât un context vag.
‎Bly era casa lor de vacanță.
‎Mergeau acolo în copilărie.
‎Crezi că Henry le va spune?
‎Tu ai face-o?
‎Pare că înfloresc.
‎Eu zic să-i lăsăm să-și vadă de viață.
‎Să-și trăiască viețile din plin.
‎Fără să-i apese trecutul.
‎Merită asta.
‎Toți merităm.
‎Vorbești cu mine?
‎Să înțeleg că nu.
‎Iisuse!
‎Ce se întâmplă? Ești teafără?
‎- Ce s-a întâmplat? ‎- Am văzut-o.
‎E acolo.
‎Ce ai văzut?
‎Pe ea.
‎Apare tot mai des.
‎Bine.
‎Înțeleg.
‎Bine.
‎- A dispărut. ‎- A dispărut?
‎- Da? ‎- E în regulă.
‎- Totul va fi bine. Nu te panica. ‎- Jamie.
‎- Nu știm ce înseamnă asta. ‎- Jamie.
‎Putem avea atâția ani împreună!
‎Dani. Mai putem avea mulți ani!
‎Vom fi atente, și totul va fi bine.
‎Bine?
‎O să fie bine.
‎Spăl eu vasele de acum.
‎Da?
‎Oricum nu te pricepi.
‎Iubito, vino aici!
‎E în regulă.
‎Totul va fi bine.
‎Coada a fost nasoală, dar am rezolvat.
‎Uniunea noastră e oficială.
‎Ne căsătorim iar când putem.
‎Deocamdată, e suficient.
‎Dani.
‎Dani?
‎Dani!
‎Dani! E în regulă.
‎E în regulă.
‎Gata!
‎O vezi?
‎Te văd doar pe tine.
‎- Îmi pare rău. Nu mi-am dat seama ce fac. ‎- Nu-i nimic.
‎Apa e ușor de curățat.
‎Sunt atât de obosită, Jamie!
‎Știu.
‎Zi de zi simt că mă împuținez,
‎dar încă sunt aici.
‎Ascultă!
‎- Nu înțeleg cum se poate. ‎- Încă ești aici.
‎Ești aici.
‎Te văd în fața ochilor...
‎și simt că mă atingi...
‎și în fiecare zi...
‎ne trăim viețile...
‎dar realizez...
‎că nu simt nimic pe deplin.
‎Nici nu-mi mai e frică de ea.
‎Doar mă holbez la ea...
‎și e tot mai greu să mă văd pe mine.
‎Poate ar trebui să accept asta.
‎- Nu. ‎- Să accept și să plec.
‎Nu.
‎Încă nu.
‎- Jamie... ‎- Va fi bine.
‎Dacă nu simți nimic...
‎o să simt eu pentru amândouă.
‎Dar nimeni nu pleacă nicăieri.
‎Bine?
‎Ești încă aici.
‎Dacă...
‎sunt aici, lângă tine...
‎dar sunt ea, de fapt?
‎Câte o zi odată.
‎Guvernanta știa că sosise momentul.
‎Fiara stătuse la pândă, într-adevăr, ‎iar, la timpul potrivit, țâșnise.
‎Și nu putea risca ‎cel mai important lucru,
‎cea mai importantă persoană.
‎Nici măcar o zi.
‎Astfel, horticultoarea s-a întors ‎la moșia Bly pentru o ultimă dată.
‎A spus cuvintele ‎pe care le auzise cu ani în urmă.
‎Și-a pus întreaga voință în ele.
‎„Tu, eu, noi.”
‎Noi.
‎„Ia-mă cu tine”, a plâns în suflet.
‎„Ia-mă, du-mă la fund, ca pe ceilalți!”
‎Dar doamna din lac nu mai era aceeași.
‎Doamna din lac era și Dani.
‎Iar Dani nu a vrut.
‎Nu ar fi făcut asta.
‎De fapt, nimeni nu avea să mai fie luat.
‎Nimeni nu a mai fost luat până azi.
‎Pentru tot restul vieții, ‎horticultoarea a privit în reflecții...
‎sperând să-i vadă chipul.
‎Propria ei doamnă din lac.
‎Își lăsa ușa deschisă noaptea, ‎puțin crăpată,
‎dacă ar fi să se întoarcă.
‎Așteptând să i se întoarcă iubita.
‎Anii au trecut.
‎Cufundată în somnul ei sub ape,
‎amintirile guvernantei se duseră.
‎Precum Viola, precum copiii, ‎și ea era menită să uite trecutul.
‎Nu avea să știe nimic ‎despre viața alături de horticultoare.
‎Detaliile, momentele, aveau să dispară.
‎Timpul va trece...
‎iar apa îi va șterge trăsăturile delicate.
‎Ale chipului ei perfect.
‎Dar nu va fi goală.
‎Și nu-i va atrage pe alții spre soarta ei.
‎Doar va hoinări pe moșia Bly,
‎inofensivă ca un porumbel, ‎pentru tot restul zilelor ei.
‎Lăsând singura amintire ‎a cui a fost cu adevărat
‎în amintirea femeii care a iubit-o.
‎Îmi pare rău.
‎V-am spus că povestea nu e tocmai scurtă.
‎Doamne!
‎Deci e adevărată?
‎Care parte?
‎Adică...
‎Dacă aș merge în Anglia, ‎să vizitez conacul Bly...
‎aș putea...
‎să văd această doamnă din lac?
‎Nu.
‎Dacă ar fi să mergi în Anglia,
‎nu ai găsi un loc cu acest nume.
‎Dacă ai găsi conacul, însă...
‎poate ai vedea-o.
‎Dar nu se poate ști ‎când doarme și când se trezește.
‎Uite cât e ceasul!
‎Mâine e o zi mare.
‎Să ne odihnim!
‎Ne pornim?
‎Mai rămân puțin.
‎- Totul e bine? ‎- Grozav!
‎Mă bucur de foc.
‎- Bine. Te iubesc. ‎- Te iubesc enorm.
‎- Noapte bună! ‎- Noapte bună!
‎E tare prostuț.
‎Dar îl iubesc ca pe ochii din cap.
‎Așa ar trebui să fie.
‎Mi-a plăcut povestea ta.
‎Mă bucur.
‎Dar ai prezentat-o greșit.
‎- Chiar așa? ‎- Da.
‎I-ai spus „poveste cu fantome”.
‎- Nu e. ‎- Nu?
‎E o poveste de dragoste.
‎E același lucru.
‎Dacă o vei spune altora, ‎fă tu schimbarea asta.
‎Te preocupă ceva?
‎Nu.
‎Nu chiar.
‎Mă tot gândesc
‎la bărbatul ăla prostuț și minunat ‎pe care îl voi lua de soț mâine.
‎Îl iubesc.
‎Mai mult decât am crezut ‎că pot iubi pe cineva.
‎Iar nebunia e ‎că mă iubește în egală măsură.
‎Am avut noroc.
‎Uneori, când stau cu el ‎în liniștea aceea pașnică...
‎pe care o ai doar cu Alesul...
‎care te iubește la fel de mult,
‎mă apucă o frică teribilă.
‎Că o să...
‎înaintea mea, și apoi ce o să mă fac?
‎Cum să trăiesc o viață în care el nu e?
‎Scuze! Nu știu ce se întâmplă.
‎Sunt un dezastru.
‎Ba nu.
‎Eu plâng tot timpul fără motiv.
‎Să nu te gândești că vă veți pierde.
‎Nu lăsa asta să-ți tulbure fericirea.
‎Bucură-te de liniște cu el.
‎Aveți ceva rar.
‎Dar, când va veni vremea...
‎peste mulți ani, nu uita...
‎va fi greu în fiecare zi, ‎și nu va deveni mai ușor.
‎Dar...
‎în cele din urmă, după un timp,
‎vei descoperi mici clipe, ‎fragmente din viața ta,
‎care-ți vor aminti de el.
‎Vor fi prostioare, sau vor fi triste, ‎și vei plânge cu orele.
‎Dar vor fi părți din el.
‎Și te vei agăța de ele.
‎Va fi ca și cum ar fi prezent, cu tine.
‎Deși nu mai e.
‎Mâine ai o zi mare.
‎O zi fericită cu bărbatul tău ‎prostuț, minunat și nebun.
‎Ar trebui să dormi.
‎Mulțumesc.
‎Vreau să te îmbrățișez.
‎Bine.
‎Știi...
‎e interesant.
‎Credeam că inventezi totul, după nume.
‎Care nume?
‎Dar mi-am zis că nu puteai ști.
‎E o coincidență interesantă.
‎Al doilea prenume al meu e Flora.
‎Chiar așa?
‎- Noapte bună! ‎- Asemenea!
‎Subtitrarea: Șerban Dudău