EN ORIGINALSERIE FRA NETFLIX
Mitt navn er Hannah Grose. Året er 1987.
Dominic er død.
Charlotte er død. Rebecca og Peter er døde.
Jeg er død.
Ja.
Jeg vil hjelpe dem.
Men det kan du ikke.
Nei.
-Hvorfor ikke? -Jeg glir unna, Owen.
Jeg føler det, selv nå.
Og jeg vil ikke gli unna.
Jeg vil bli her, med deg.
Men det kan du ikke.
Nei, det kan jeg ikke.
Her.
Her, i dette øyeblikket.
"For en interessant og sjarmerende mann", tenkte jeg.
Det var så lenge siden, jeg hadde glemt den følelsen…
Men jeg så på deg, og…
Jeg glemte nesten meg selv.
Jeg har prøvd å ikke tenke på deg.
Veldig hardt, men jeg…
Jeg har tenkt på deg ofte.
Tenkt på stedene vi kunne dratt om vi forlot Bly.
Hvor vi ville slått oss ned.
Du hadde åpnet restaurant.
Fått meg til å smake på dine vidunderlige oppskrifter
du hadde skapt i det vakre, vanvittige sinnet ditt.
Jeg tenker alltid på at jeg vil tilbringe resten av livet med deg.
Høre på dine elendige ordspill,
holde deg i hånda, og…
Jeg elsket deg, Owen.
Jeg skulle sagt det.
For et liv vi kunne hatt.
Owen, hadde ikke det vært vidunderlig?
Jeg foretrekker det her.
Dette.
Denne dagen med deg.
Jeg vet, kjære.
Men jeg antar…
Du må advare meg, ikke sant?
-Du må hjelpe meg. -Jeg trodde jeg gjorde det.
Der ute.
Du må hjelpe meg der ute.
Du må hjelpe oss alle der ute.
Her inne er jeg deg.
Dette er ikke meg.
Det er bare deg.
Du har elsket meg…
…så jeg vil alltid være her.
Men du vil ikke jeg skal bli såret. Ei heller barna.
Om jeg drar, vet jeg ikke hvor jeg skal etter det.
Vær modig i døden, Hannah.
Vi vet at du ikke er så egoistisk at du forblir skjult i et minne.
Slutt!
Flora! Kom deg inn!
Gjem deg!
Slipp henne.
Nå!
Stopp!
Vær så snill.
Slipp henne.
Vær så snill.
Min kjære og jeg la oss
Under en sørgepil
Flora.
Miss Jessel!
Hjelp meg!
Miles! Hjelp meg!
Jeg ga deg din frihet.
Miles!
Og du lar den drukne.
Hjelp meg!
Miss Jessel!
Hei!
Onkel Henry!
Sett henne ned!
Onkel Henry!
-Hjelp! -Sett henne ned, nå!
Sett henne ned, sa jeg.
Onkel Henry!
Hjelp meg!
Du dreper ham!
Hjelp! Slutt!
Hjelp!
Onkel Henry!
Hjelp!
Er det bilen til Henry?
Å du, ikke her.
Å nei, hva gjør du her?
Dette vil høres sprøtt ut, men vi to hadde en grusom drøm,
og vi bare kjørte, og…
Innsjøen.
De…
De trenger dere ved innsjøen.
Hjelp!
Hjelp meg!
Vær så snill, hjelp meg.
Det går bra, vennen.
Du vil ikke kjenne det.
Ok? Jeg vil kjenne det for deg.
Jeg skal gjemme deg bort for siste gang.
Kom igjen, kjære.
La meg ta meg av dette.
Slipp meg inn.
Det er deg.
Det er meg.
Det er oss.
Mamma.
Sånn ja, min kjære.
Det ordner seg.
Owen!
Løp!
-Dani! -Hei, Henry.
Owen prøvde å puste liv i Henry, som hang mellom liv og død.
Snart ville Flora hoppe endeløst mellom drømmer på Bly.
Og det hadde blitt sånn, om ikke au pairen,
i det avgjørende øyeblikket, hadde sagt det hun sa.
Noe hun ikke fullt og helt forsto, men som hun følte, innerst inne.
Hun måtte prøve.
Det er deg!
Det er meg!
Det er oss!
Dani!
Det er oss.
Kjente du det?
Når han ser ned i brønnen, si til Owen at jeg er lei for det.
Si at jeg elsker ham.
Og resten…
Det er bare…
Jeg er så lei for det, Miles.
Unnskyld.
Det er oss.
-Nei! -Det går bra.
Det går bra.
Ok.
-Ok. -Det går bra.
Au pairen inviterte Viola inn i seg selv,
og invitasjonen ble tatt imot.
I det øyeblikket ble Violas forhekselse over Bly brutt…
Flora!
Onkel Henry!
…og alle åndene som var fanget der, ble sluppet.
Onkel Henry!
Miles!
Unnskyld, barn.
Jeg er så lei for det.
Hannah, hvor er…
Hvor er Hannah?
Dagen derpå hjalp Owen fem menn fra landsbyen
løfte husholderskens kropp opp av brønnen.
Det ble antatt at hun døde ved et uhell.
Et uheldig fall.
I de påfølgende dagene lå det en ro over herregården Bly,
for første gang på flere århundrer.
Atmosfæren var annerledes, lettere.
Alt som hadde vært fanget på eiendommen, hadde forsvunnet til et annet sted.
Din far…
…lærte meg å gjøre dette.
Han hadde et triks.
For mange ting, faktisk.
Det beste var…
…da han lærte meg å sy lapper på bukseknærne mine.
Kunne pappa sy?
Veldig godt, faktisk.
Kan du lære meg å sy lapper på ting?
Om du vil.
Har du andre historier, onkel Henry?
Om deres far?
Ja, det har jeg. Mange.
Og deres mor også.
Jeg skal fortelle dere alle historiene.
Etter at husholderskens kropp ble løftet opp,
sa noen i landsbyen at kokken dro helt til rettsmedisineren med henne.
At han der insisterte på å vaske henne selv,
som han gjorde med et mykt håndkle og såpe med duft av lavendel,
ytterst forsiktig.
Han ble ved hennes side til hun ble begravd,
og han elsket henne hele veien.
Jeg har hørt og tror at han fortsatt elsker henne.
Er du ferdig her?
Jeg ble distrahert.
Det går bra. Jeg skal hjelpe deg.
Hva er i veien?
Jeg vet ikke.
Dani.
Jeg føler henne.
Her inne.
Det er så stille, men…
Hun er her inne.
Og dette…
Denne delen av henne…
…som er her inne, den er ikke…
…fredfull.
Den er stille, men…
Den er ikke…
…fredfull. Det er…
…raseri.
Og jeg føler at jeg går gjennom…
…en tett…
…og overgrodd…
…jungel.
Jeg ser ingenting, annet enn stien foran meg.
Men jeg vet…
…at det er…
…noe…
…som er skjult.
Et sint, tomt, ensomt beist.
Det følger med på meg.
Speiler bevegelsene mine.
Det er utenfor synsvidde, men jeg føler det.
Jeg vet det er der.
Og det venter.
Hun venter.
Og på et tidspunkt…
…vil hun ta meg.
Vil du ha selskap?
Mens du venter på beistet i jungelen?
Vil du ha selskap?
Kommer du på besøk?
Kommer an på hvor dere skal.
USA, tror jeg.
Vel…
Det kan jeg gjøre.
Jeg tror det er dit vi skal.
Iallfall i første omgang.
Og så, da?
Det er greia med eventyr. Man skal ikke vite det.
Det er halve moroa.
Til deg.
-Sikker på at du vil gi den til meg? -Du må ta den.
Det er deg.
Takk, Flora.
Bra show, sjef.
Ta vare på deg selv.
-Ja. -Vær trygg.
Ja, ja…
Jeg antar…
Jeg vet ikke hvordan jeg skal takke deg.
Jeg er så glad.
Dere har hverandre nå.
Jeg vet.
Det er riktig.
Jeg…
Jeg er så fordømt heldig, er jeg ikke?
Det er du også, Miss Clayton.
Hvor hadde vi vært, vi elendige,
uten gavmildheten til våre overordnede?
Og flaks.
Går det bra, Poppins?
Ja.
Om vi kjører nord, ser det ganske landlig ut.
Masse grønt.
Kanskje vi kan ta toget om noen uker. Dra til Vermont rundt jul.
Snø kunne vært fint.
Du kommer til å le, men…
Jeg har ønsket å dra dit siden jeg så White Christmas da jeg var liten.
-Det må ikke være Vermont. -Det er ikke det.
Snø høres fint ut.
Jeg bare…
Jeg tror ikke vi burde planlegge jula.
Det er lenge til.
Én dag av gangen.
Ja, jeg vet. Unnskyld, jeg bare…
-Jeg er… -Realistisk?
Det går bra.
Én dag av gangen er greit for meg.
Så lenge de dagene er med deg.
Én dag av gangen er det vi har.
Det er det alle har, når du tenker deg om.
Dagene ble til måneder,
måneder ble til mer,
og før au pairen visste ordet av det, hadde det gått et år.
En runde rundt solen, og hun var fortsatt her.
Hun var fortsatt seg selv.
Jeg har noe til deg.
Å ja?
Ja.
Er det en måneblomst?
Ja.
De er sjeldne, vet du.
Jeg har et problem.
Eller, vi har et problem, Poppins.
Å nei.
Du skjønner…
Jeg er ikke lei av deg.
I det hele tatt.
Det viser seg at jeg er forelsket i deg.
Ett år ble til to.
Og etter to år ble tiden endeløs, virket det som.
Tre…
…fire, fem år gikk.
Og det var fred.
Endelig, dypt i au pairens hjerte, var det fred.
Og den freden holdt seg i årevis,
som er mer enn noen av oss får.
Hvor mange år på dette kjøkkenet? Lager fortsatt drittmat.
Hva har skjedd her?
Fant den på gata.
Ville redde den.
Gi den til meg.
-Skal jeg fortsette å røre? -Ja, se om du kan redde det.
Hva skjer her?
Der har vi problemet. Røttene dine har blitt…
-Dani, hvorfor… -Her er greia.
Du er min beste venn.
Og mitt livs kjærlighet.
Jeg vet ikke hvor mye tid vi har igjen, men hvor lenge det enn er,
vil jeg tilbringe den med deg.
Jeg vet vi teknisk sett ikke kan gifte oss, men jeg bryr meg ikke.
Vi kan gå med ringene og vite det. Ok? Og…
Det holder for meg.
Om det holder for deg.
Jeg tror det holder for meg, ja.
-Jeg elsker deg. -Jeg elsker deg også.
Så gode nyheter. Jeg er så glad på deres vegne.
-Takk, kompis. -Takk.
Owen, det er så vakkert her.
Takk.
Ja, jeg…
Jeg er fornøyd.
Vi har mange stamkunder, som er fint.
De kommer, og vi har maten klar.
Det er noe i det å vite at du har et sted folk vil komme tilbake til.
-Fint. -Ja.
Og ingen har klagd på navnet?
SOM SEG SMØR OG BØR
Ok.
Folk himler litt med øynene.
Men jeg glemmer aldri
hvor mye det irriterte henne, til hun endelig lo,
og ingenting var bedre enn latteren til den kvinnen.
Ja.
For Hannah.
Hannah.
Har dere hørt fra Henry?
-Jeg ringer nå og da. -Merci.
Vi har ikke pratet med barna på lenge, da.
Men, men, de vokser opp og kommer seg ut i verden.
Hvilke barn vil prate med et par gamlinger?
-Går det bra? -Ja da.
Jeg prøver å dra innom når jeg kan.
De kom hit for noen måneder siden, på ferie.
Tilbake fra andre siden av Atlanteren. Henry, Miles, Flora.
Kjæresten til Flora.
Har Flora kjæreste?
Hun er 12.
Hun er 17.
-Ja. -Herregud.
Og fullstendig betatt.
Henry er livredd. Godt han er nykter, ellers hadde han drukket seg i grava.
Er de lykkelige?
Ja.
Det er interessant. Måten de prater om Bly på.
Snakket dere om hendelsen?
Nei. Det er det interessante.
De husker ikke noe om det.
-Hva? -Ingenting?
Nei.
Bare barna. Henry…
…husker fortsatt alt. Men jeg nevnte Hannah,
og Flora spurte hvem jeg mente.
-Det har vært sånn lenge, visstnok. -Så…
Om de ikke husker Hannah, så husker de ikke…
Har de bare glemt alt?
De vet de bodde på Bly da de var små.
De kjente igjen bildet til Hannah,
men bare som kvinnen som bodde med dem.
De konkrete øyeblikkene…
Frykten som vi var redde for at ville forgifte resten av deres liv,
den har blitt borte.
Det som er igjen, er bare formen.
Bly var deres sommerhus.
De bodde der da de var små.
Tror du Henry vil…
…fortelle det?
Hadde du?
Det virker som de lever livet.
Jeg tror vi burde la dem være.
La dem leve livet slik de burde.
Uten noe som henger over dem.
De fortjener det.
Det gjør vi alle.
Skal vi prate?
Jeg tar det som et "nei".
Herregud!
Hva skjer?
Går det bra?
Hva skjedde?
Jeg så henne.
Hun er der.
Hva så du?
Henne.
Jeg ser henne stadig.
Ok.
Akkurat.
Ok.
-Det er borte. -Er det borte?
-Er det? -Det går bra.
Vi klarer oss.
-Ikke tenk det verste. -Jamie.
-Vi vet ikke hva det betyr. -Jamie.
Vi kan ha mange flere år sammen.
Dani.
Vi kan ha så mange flere år.
Vi holder et øye med det, så ordner det seg.
Ok?
Det ordner seg.
Jeg vasker opp fra nå av.
Ok?
Du er dårlig på det uansett.
Vennen, kom her.
Det går bra.
Det ordner seg.
Køen var noe dritt, men jeg fikk det.
Vårt partnerskap er offisielt registrert.
Vi kan gifte oss igjen når vi kan.
Det ser ut som det holder foreløpig.
Dani.
Dani?
Dani.
Det går bra.
Ok.
Ser du henne?
Jeg ser bare deg.
Unnskyld.
-Jeg så ikke alt vannet. -Det går bra.
Vann er lett å tørke opp.
Jeg er så sliten, Jamie.
Jeg vet.
Jeg føler at jeg svinner hen hver dag, men jeg er fortsatt her…
Du.
-Jeg forstår ikke hvordan det er mulig. -Du er her.
Du er her.
Jeg ser deg foran meg…
…og jeg kjenner at du tar på meg…
…og hver dag…
…lever vi vårt liv…
…og jeg vet det,
men jeg føler det ikke med hele meg.
Jeg er ikke engang redd for henne mer.
Jeg stirrer bare på henne.
Det begynner å bli vanskelig å se meg selv.
Kanskje jeg bare skal godta det.
-Nei. -Kanskje jeg skal godta det og gå hen.
Nei.
Ikke ennå.
-Jamie… -Det går bra.
Om du ikke kan føle noe…
…så skal jeg føle alt for oss begge.
Men ingen skal noe sted.
Ok?
Du er fortsatt her.
Hva om…
…jeg sitter her ved deg…
…men jeg bare er henne?
Én dag av gangen.
Au pairen visste at tiden var inne.
Beistet hadde ligget på lur, og så hadde det tatt sitt sprang.
Hun kunne ikke risikere det viktigste,
hennes viktigste person.
Ikke i én dag til.
Og gartneren dro tilbake til herregården Bly for aller siste gang.
Gartneren ytret ordene hun hadde hørt for mange år siden.
Hun brukte viljen med all sin makt.
Du, meg, oss.
Oss.
"Ta meg med deg", ropte hun med hjertet. "Ta meg, dra meg ned, som de andre."
Men damen i innsjøen var annerledes nå.
Damen i innsjøen var også Dani.
Og Dani ville ikke.
Dani hadde aldri gjort det.
Faktisk ville ingen noensinne bli tatt igjen.
Ingen har blitt tatt til den dag i dag.
I resten av sine dager stirret gartneren i speilbilder
og håpte å se henne.
Hennes dame i innsjøen.
Hun lot døren stå åpen om nettene, bare på gløtt,
om hun kom tilbake.
Hun ventet på sin kjæres tilbakekomst.
Årene gikk, og mens hun sov under vannet,
svant minnene til au pairen hen.
Som Viola før henne, som barna, ville hun også glemme sin fortid.
Hun visste ingenting om gartneren eller om deres liv sammen.
Detaljene, øyeblikkene, svant alle hen.
Mer tid vil gå, og…
…vannet vil vaske vekk hennes delikate trekk.
Hennes vakre, perfekte ansikt.
Men hun vil ikke være hul eller tom.
Og hun vil ikke dra andre ned med seg.
Hun vil gå rundt på Bly, harmløs som en due,
i alle sine dager.
Hun etterlater seg bare spor av den hun en gang var
i minnet til kvinnen som elsket henne mest.
Jeg beklager.
Jeg sa at historien ikke akkurat var kort.
Herregud.
Så, er det sant?
Hvilken del?
Altså…
Om jeg fløy til England og besøkte herregården Bly,
så kan jeg…
…få en titt på damen i innsjøen?
Nei.
Om du flyr til England, så vil du ikke finne et sted ved det navnet.
Men om du fant herregården, så hadde du kanskje sett henne.
Men det er umulig å vite når hun er våken og når hun sover.
Jøss, se på tiden.
Stor dag i morgen. La oss få oss litt hvile.
Skal vi?
Jeg tror jeg blir her litt.
-Går det bra? -Helt perfekt.
Bare nyter peisen.
-Greit. Jeg elsker deg. -Elsker deg så mye.
-God natt. -God natt.
Han er så fjollete.
Men jeg elsker ham bare så mye.
Det er sånn det skal være.
Jeg likte historien din.
Så bra.
Men du ga feil utgangspunkt.
Sier du det?
Ja. Du sa det var en spøkelseshistorie.
-Det er ikke det. -Ikke?
Det er en kjærlighetshistorie.
Går for det samme.
Om du gjenforteller den, kan du gjøre den endringen.
Noe du tenker på?
Nei.
Ikke egentlig.
Jeg bare tenker…
…på den teite, nydelige, gale mannen jeg skal gifte meg med.
Jeg elsker ham. Mer enn jeg trodde jeg kunne elske noen.
Det villeste er at han elsker meg akkurat like mye.
Vi er heldige.
Noen ganger, når jeg sitter ved ham, i den behagelige stillheten…
…som du bare får med den du er sammen med for alltid,
som elsker deg så mye som du elsker dem, så blir jeg plutselig livredd…
…for at han vil…
…før meg, og hva gjør jeg da?
Hvordan skal jeg leve et liv der han ikke fins?
Unnskyld. Jeg vet ikke hva som skjer.
Jeg er et vrak.
Nei, du er ikke det.
Jeg gråter hele tiden, helt uten grunn.
Du burde ikke tenke på å miste hverandre.
Ikke la det henge over lykken din nå.
Nyt den behagelige stillheten med ham.
Det er sjeldent, det dere har.
Men når den tiden kommer,
mange år fra nå av,
så blir det tøft hver dag, og det blir ikke lettere.
Men…
Omsider, etter hvert,
vil du finne øyeblikk, små biter av ditt liv,
som minner deg om ham.
Og de vil være fjollete og teite, eller triste, og du vil gråte i timevis.
Men de vil være en del av ham.
Og du vil holde dem inntil deg.
Det blir som om han er her, med deg.
Selv om han er borte.
Du har en stor dag i morgen.
En lykkelig dag med din fjollete, nydelige, gale mann.
Du burde sove.
Takk.
-Jeg føler at jeg burde klemme deg. -Gjerne det.
Du vet…
Det er pussig.
Jeg trodde du fant det på, med det navnet.
Navnet?
Men så tenkte jeg: "Hvordan kan du vite det?"
Et merkelig sammentreff.
Mellomnavnet mitt er Flora.
Sier du det?
God natt.
Tekst: Ekaterina Pliassova