ORIGINALNA NETFLIX SERIJA
Zovem se Hannah Grose. Godina je 1987.
Dominic je mrtav.
Charlotte je mrtva. Rebecca i Peter su mrtvi.
Ja sam mrtva.
Da.
Želim im pomoći.
Ali ne možeš.
Ne.
-Zašto? -Nestajem, Owene.
Osjetim to. I sada.
Ne želim nestati.
Želim ostati ovdje s tobom.
Ali ne možeš.
Ne, ne mogu.
Ovaj.
Točno ovaj trenutak.
„Kakav zanimljiv i šarmantan čovjek,“ pomislila sam.
Toliko je prošlo da sam zaboravila taj osjećaj, ali…
Ugledala sam te i…
umalo sam zaboravila tko sam.
Pokušala sam te izbaciti iz glave.
Trudila sam se, ali…
Često mislim na tebe.
I o mjestima koje bismo posjetili kad bismo napustili Bly.
Gdje bismo se skrasili.
Ti bi otvorio restoran.
Tjerao me da kušam sve te nove recepte nastale u tom tvojem predivnom ludom umu.
Često pomislim da bih voljela
provesti ostatak života s tobom.
Slušati tvoje grozne igre riječima, držati te za ruku i…
Voljela sam te, Owene.
Trebala sam ti to reći.
Kakav bismo život imali…
Owene, ne bi li to bilo divno?
Ovo mi je najdraže.
Ovo.
Ovaj dan s tobom.
Znam, draga.
Ali pretpostavljam…
Moraš me upozoriti, zar ne?
Moraš mi pomoći.
Mislila sam da pomažem.
Ondje.
Moraš mi pomoći vani.
Moraš nam svima ondje pomoći.
Ovdje sam ti.
Ovo nisam ja.
Ovo si samo ti.
Voljela si me.
Zato ću uvijek biti tu.
Ali ne želiš da stradam.
I djeca.
Ako odem, ne znam gdje ću završiti poslije.
Budi hrabra u smrti, Hannah.
Oboje znamo da nisi toliko sebična da bi ostala skrivena u sjećanju.
Prestani!
Flora! Idi unutra!
Sakrij se!
Pusti je.
Odmah!
Stani!
Molim te.
Pusti je.
Molim te.
Ležali smo moj ljubljeni i ja
Ispod žalosne vrbe
Flora.
Gđice Jessel!
Pomozite mi!
Milese! Pomozi mi!
Dao sam ti slobodu.
Milese!
A ti puštaš da je utopi.
Pomozi mi!
Gđice Jessel!
Hej!
Ujače Henry!
Spusti je!
Ujače Henry!
-Upomoć! -Spusti je istoga trena!
Rekoh da je spustiš.
Ujače Henry!
Pomozite mi!
Ubijaš ga!
Upomoć! Prestani!
Upomoć!
Ujače Henry!
Upomoć!
Je li to Henryjev auto?
Vi… Ne ovdje.
Ne… Što radite ovdje?
Ovo će zvučati suludo, no oboje smo imali grozan san
i samo smo sjeli u auto i…
Jezero.
Trebaju vas kod jezera.
Upomoć!
Pomozite mi!
Molim vas, pomozite mi.
Ne brini se, dušo.
Ništa nećeš osjetiti.
Ja ću to proživjeti umjesto tebe.
Poslat ću te u san posljednji put.
Hajde, ljubavi…
Prepusti ovaj dio meni.
Pusti me unutra.
Ti.
I ja.
Mi.
Mamice.
Dođi, dušo.
Sve je u redu.
Owene!
Idi!
-Dani! -Henry…
Owen je oživljavao Henryja, koji je lebdio između života i smrti.
Flora se bližila vječnom skakanju kroz snove u Blyu.
Sve bi se tako odvilo da guvernanta u zadnji čas nije rekla što je rekla.
Nešto što nije potpuno razumjela,
no nešto što je osjetila u kostima.
Morala je pokušati.
Ti!
I ja!
Mi!
Dani!
Mi.
Jesi li osjetio?
Kad pogleda u bunar,
reci Owenu da mi je žao.
Reci mu da ga volim.
A ostalima…
Samo…
Žao mi je, Milese.
Žao mi je.
Mi.
-Ne! -Dobro smo.
Dobro smo.
Dobro…
-Dobro. -Dobro smo.
Guvernanta je pozvala Violu u sebe,
a poziv je prihvaćen.
U tom su trenutku čari nad Blyem poništene…
Flora!
Ujače Henry!
…a zarobljene duše oslobođene.
Ujače Henry!
Milese!
Žao mi je, djeco.
Strašno mi je žao.
Hannah? Gdje je…
Gdje je Hannah?
Owen je sutradan pomagao petorici mještana
dok su nježno izvukli tijelo spremačice iz bunara.
Smrt je proglašena nesrećom.
Nesretno spoticanje.
Idućih dana nad imanje Bly spustio se spokoj,
prvi put nakon više stoljeća.
I zrak je bio drukčiji. Lakši.
Svi su zarobljenici ovoga mjesta otišli.
Na neko drugo mjesto.
Tvoj me otac…
naučio ovo.
Znao je trik za to.
Za mnoge stvari, zapravo.
Najdraži mi je…
kad me naučio ušivati zakrpe u koljena hlača.
Tata je znao šivati?
I to jako vješto.
Hoćete li me naučiti šivati zakrpe?
Ako želiš.
Imate li još kakvu priču, ujače Henry?
O vašem ocu?
Imam.
Mnoštvo.
I o majci.
Ispričat ću vam sve priče koje znam.
Nakon što su spremačicu izvukli iz bunara,
neki seljani kažu da se kuhar vozio s njom skroz do mrtvačnice.
Ondje je insistirao da je sam očisti,
što je učinio mekim ručnikom, sapunom s mirisom lavande,
izuzetno nježno.
Ostao je uz nju dok nije pokopana
i volio ju je čitavim putem.
Kažu, i vjerujem im,
da je i dalje voli.
Jesi li pri kraju?
Odlutala sam.
Nema veze. Pomoći ću ti.
Što nije u redu?
Ne znam.
Dani…
Osjećam je.
Unutra.
Jako je tiha, ali…
unutra je.
A taj…
dio nje
koji je unutra nije…
spokojan.
Tiho je, ali…
to nije…
spokoj,
već bijes.
Imam osjećaj kao da hodam kroz
gustu
obraslu
džunglu.
I ne vidim ništa osim puta pred sobom.
Ali znam
da postoji ta…
stvar.
Skrivena.
Bijesna, prazna, usamljena zvijer.
Promatra me.
Oponaša moje kretnje.
Ne mogu je uočiti,
ali je osjetim.
Znam da je ondje.
I čeka.
Ona čeka.
U jednom trenu…
obuzet će me.
Želiš li društvo?
Dok čekaš zvijer iz džungle?
Želiš li društvo?
Hoćete li nas posjetiti?
Ovisi kamo idete.
U Ameriku. Mislim.
Pa…
Onda mogu.
Mislim da i mi idemo onamo.
Za početak, barem na kratko.
A onda?
To je bit avanture. Ne moraš znati unaprijed.
Tako je zabavnije.
Za vas.
-Sigurno mi želiš dati baš tu? -Pripada vama.
To ste vi.
Hvala, Flora.
Pa… dobra predstava, šefe.
Čuvaj se.
-Da. -Pazi se.
Onda…
Izgleda da…
ne znam kako ću vam se ikad odužiti.
Tako mi je drago.
Sad imate jedni druge.
Znam.
Tako treba biti.
Ja…
Jednostavno sam pravi sretnik, zar ne?
I vi ste, gđice Clayton.
Gdje bismo mi bijednici bili
bez dobrote boljih od nas?
I sreće.
Spremna, Poppins?
Jesam.
Prema sjeveru izgleda slabo naseljeno.
Mnogo zelenila.
Ako za koji tjedan uhvatimo vlak, u Vermontu smo oko Božića.
Snijeg bi bio super.
Smijat ćeš se, ali…
Želim ići otkad sam gledala Bijeli Božić kao dijete.
-Ne moramo baš u Vermont. -Nije to.
Snijeg je super ideja.
Samo…
Ne bismo već trebali planirati Božić.
-Još je daleko. -Dan po dan.
Da, znam. Oprosti. Samo…
-Samo sam… -Realna?
Ne brini se.
Ne smeta mi ići dan po dan.
Bitno da su provedeni s tobom.
Dan po dan sve je što imamo.
Ako bolje razmisliš, svima je tako.
Dani su postali mjesec,
mjesec je postao dva, i guvernanta se nije ni snašla,
a prošla je čitava godina.
Krug oko Sunca, a ona je i dalje bila tu.
I dalje je bila svoja.
Imam nešto za tebe.
O, da?
Da.
Jutarnja slava?
Da.
Jako su rijetke, znaš?
Imam problem.
Bolje rečeno, mi imamo problem, Poppins.
O, ne.
Vidiš…
Nisi mi dojadila.
Nimalo.
Zapravo sam zaljubljena u tebe.
Godina se pretvorila u dvije.
A dvije su prerasle u vječnost. Barem se tako činilo.
Tri.
Četiri. Prošlo je pet godina.
Bilo je spokojno.
Duboko u srcu guvernante napokon je bio spokoj.
Taj se spokoj održao godinama.
Neki od nas ne dobiju ni toliko.
Koliko godina imam ovu kuhinju? Hrana mi je i dalje sranje.
Što se tu desilo?
Našla sam je na ulici.
Htjela sam je spasiti.
Daj mi je.
Da nastavim miješati?
Da, vidi možeš li ga spasiti.
Što se ovdje događa?
To je bio problem. Korijenje je…
-Dani, zašto je… -Dakle…
Ti si mi najbolji prijatelj.
I ljubav mog života.
Ne znam koliko nam je ostalo,
no koliko god bilo, želim to provesti s tobom.
Znam da se tehnički ne možemo oženiti,
ali me nije ni briga.
Možemo nositi prstenje.
Može? I…
To mi je dovoljno.
Ako je tebi dovoljno.
Mislim da je i meni dovoljno.
-Volim te. -I ja tebe.
Sjajne vijesti. Baš sam sretan zbog vas.
-Živio. -Hvala.
Owene, restoran je predivan.
Hvala. Da…
Zadovoljan sam.
Sad imamo redovne goste, što je lijepo.
Znam narudžbu čim uđu.
Lijep je osjećaj stvoriti mjesto na koje se ljudi vraćaju.
-Super. -Da.
I nitko se nije žalio na ime?
NA SEDMOM NEPCU
Dobro.
Dobro, povremeno zakolutaju očima.
Ali nikad neću zaboraviti koliko ju je živciralo dok se napokon nije nasmijala,
a ništa nije bilo bolje od smijeha te žene.
Da.
Za Hannu.
Hannu.
Je li vam se Henry javljao?
-Povremeno ga nazovem. -Merci.
Ali već dugo nismo čule djecu.
Ali oni odrastaju i otiskuju se u svijet.
Koje dijete želi razgovarati s odraslima?
-Jesi li dobro? -Jesam.
Pokušavam otići kad stignem.
Štoviše, prije koji mjesec svi su bili ovdje na praznicima.
Nova avantura preko bare. Henry, Miles, Flora.
Florin dečko.
Ima dečka?
Ima 12 godina.
Ima 17.
-Da… -Kriste.
Zaljubljena preko ušiju. Henry je prestravljen.
Sreća što je trijezan, ubio bi se od alkohola.
Svi su sretni?
Da.
-Zanimljivo je kako govore o Blyu. -Razgovarali ste o svemu onome?
Nismo. To je zanimljivo.
Ne sjećaju se ničega.
-Što? -Ničega?
Ničega. Samo djeca. Henry se…
sjeća svega.
No Flora me pitala tko je Hannah kad sam je spomenuo.
-Tako je već duže vrijeme. -Onda…
Ako se ne sjećaju Hanne, ne sjećaju se…
Samo su sve zaboravili?
Znaju da su kao djeca živjeli u Blyu.
Kažu da prepoznaju Hannu, ali samo kao ženu koja je živjela s njima.
Detalji, konkretni trenuci…
strah za koji smo se bojali da će ostati u njima čitav život…
Izblijedilo je.
Ostale su samo konture. Bly je bio njihov ljetnikovac.
Živjeli su ondje kao djeca.
Misliš li da će im Henry
ispričati?
Bi li ti?
Izgleda da im ide sjajno.
Ja kažem…
Pusti ih da žive.
Neka žive onako kako su i trebali.
Bez sivih oblaka nad glavom.
Zaslužuju to.
Svi to zaslužujemo.
Hoćemo li razgovarati?
Shvatit ću to kao „ne“.
Isuse!
Što se zbiva?
Jesi li dobro?
Što se dogodilo?
Vidjela sam je.
Ondje je.
Što si vidjela?
Nju.
Stalno je viđam.
Dobro.
U redu.
Dobro.
-Otišla je. -Otišla je?
-Je li? -U redu je.
Bit ćemo dobro.
-Nije smak svijeta. -Jamie.
-Ne znamo što to znači. -Jamie.
Možemo imati još mnogo godina zajedno.
Dani… Mnogo je još godina pred nama.
Držat ćemo to na oku i sve će biti u redu.
Dobro?
Sve će biti u redu.
Odsad ja perem suđe.
Može?
Ionako ti ne ide.
Dušo, dođi.
U redu je.
Sve će biti u redu.
Red je bio užasan, no uspjela sam.
Naše je partnerstvo registrirano.
Opet ćemo se ženiti čim uzmognemo.
Ovo je zasad dovoljno.
Dani.
Dani?
Dani.
Dobro je.
Dobro…
Vidiš li je?
Vidim samo tebe.
Oprosti. Sva ta voda…
-Nisam primijetila… -Ne brini se.
Vodu je lako počistiti.
Tako sam umorna, Jamie.
Znam.
Osjećam kako svaki dan sve više blijedim,
no još sam ovdje i…
Hej…
-Ne razumijem kako. -Još si ovdje.
Ovdje si.
Vidim te pred sobom
i osjećam tvoj dodir.
I svaki dan
živimo svoje živote.
I svjesna sam toga.
Ali kao da ga ne osjećam u potpunosti.
Više je se ni ne plašim.
Samo buljim u nju
i sve mi je teže vidjeti sebe.
Možda trebam to prihvatiti.
-Ne. -Možda trebam to prihvatiti i otići.
Ne.
Ne još.
-Jamie… -Ne brini se.
Ako ništa ne osjetiš,
onda ću ja osjećati za obje.
Ali nitko ne ide nikamo.
Dobro?
Još si ovdje.
Što ako…
sjedim ovdje pored tebe,
ali sam zapravo ona?
Dan po dan.
Guvernanta je znala da je trenutak stigao.
Zvijer je doista vrebala i dočekala trenutak da je zaskoči.
Nije mogla ugroziti ono najvažnije,
najvažniju osobu u životu.
Ni dana više.
I tako se vrtlarica vratila na imanje Bly posljednji put.
Vrtlarica je ponovila riječi koje je čula godinama prije.
Uprla je svu svoju volju.
Ti, ja, mi.
Mi.
„Uzmi me!“ njezino je srce grmjelo.
„Uzmi me! Povuci me na dno kao i druge.“
No dama iz jezera sad je drukčija.
Dama iz jezera ujedno je Dani.
A Dani nije htjela.
Nikad ne bi pristala.
Štoviše, nikad više nitko neće biti obuzet.
I nitko nije obuzet do dan danas.
Do kraja života vrtlarica je gledala u odraze,
tražeći njezino lice.
Vlastitu damu iz jezera.
Noću bi ostavljala odškrinuta vrata
ako se ikad vrati.
Čekala je da se njezina ljubljena vrati.
Prošle su godine,
a dok je spavala pod vodom, guvernantina su sjećanja blijedjela.
Kao Viola prije nje, kao djeca, i ona je zaboravila svoju prošlost.
Uopće se nije sjećala vrtlarice i njihovog zajedničkog života.
Detalji, konkretni trenuci svi su izblijedjeli.
Proći će još vremena,
a voda će isprati detalje njezinoga lica.
Njezinoga prelijepoga, savršenoga lica.
Ali neće biti šuplja ili prazna.
I neće uvlačiti druge u svoju sudbu.
Samo će hodati imanjem Bly,
bezopasna kao grlica,
ostatak svojih dana.
Jedini trag onoga što je bila ostat će u sjećanju žene koja ju je ludo voljela.
Ispričavam se.
Rekla sam vam,
priča baš i nije kratka.
Moj Bože…
Je li istinita?
Koji dio?
Mislim…
Kad bih otišla u Englesku i posjetila Bly,
možda bih…
ugledala tu damu iz jezera?
Ne.
Kad biste otišli u Englesku,
ne biste našli mjesto toga imena.
Kad biste pronašli imanje,
možda biste je vidjeli.
Ali ne možete znati je li budna ili spava.
Kriste, toliko je sati?
Sutra je važan dan.
Odmorimo se.
Idemo?
Ostat ću još malo.
Jesi li dobro?
Savršeno.
Uživam u kaminu.
-Dobro. Volim te. -I ja tebe.
-Laku noć. -Laku noć.
Baš je blesav.
No bogami, ludo ga volim.
Tako i treba biti.
Svidjela mi se priča.
Drago mi je.
No mislim da ste je krivo započeli.
Da?
Da. Rekli ste da je to priča o sablastima.
-Nije. -Ne?
To je priča o ljubavi.
To je zapravo isto.
Ako ćeš je prepričavati, promijeni taj početak za mene.
Nešto te muči?
Ne.
Ne baš.
Samo razmišljam…
o onom šašavom, zgodnom, ludom muškarcu za kojega se sutra udajem.
Volim ga.
Više no što sam mislila da mogu voljeti.
A nevjerojatno je da i on mene voli jednako.
Posrećilo nam se.
Ponekad, kad sjedim pored njega u lagodnoj tišini,
kakvu imaš samo sa srodnom dušom
koja te voli koliko i ti nju,
uhvati me grdan strah
da će on…
Prije mene. I što ću onda?
Kako da živim život u kojem nema njega?
Oprostite.
Ne znam što se zbiva.
Raspadam se.
Ne. Nipošto.
Ja stalno plačem bez razloga.
Ne razmišljaj o smrti.
Ne daj da vam se to nadvije nad sreću.
Uživaj u toj lagodnoj tišini.
To što imate je rijetkost.
Ali, kad dođe vrijeme,
za mnogo, mnogo godina,
bit će ti teško i neće postajati lakše.
Ali…
nakon nekog vremena
pronaći ćeš trenutke, komadiće vašeg života koji te podsjećaju na njega.
Bit će smiješni i glupi ili će biti tužni i plakat ćeš satima.
No i dalje će biti komadići njega.
I čvrsto ćeš ih držati.
Bit će kao da je ovdje,
s tobom.
Iako ga više nema.
A tebe sutra čeka velik dan.
Sretan dan s blesavim, zgodnim, ludim muškarcem.
Naspavaj se.
Hvala vam.
Želim vas zagrliti.
Može.
Znate…
Čudno je…
Pomislila sam da izmišljate već zbog imena.
Imena?
No onda sam pomislila: „Kako bi znala?“
Valjda puka slučajnost.
Moje je srednje ime Flora.
Stvarno?
Laku noć.
Prijevod titlova: Filip Lažnjak