EN ORIGINALSERIE FRÅN NETFLIX
-Spring. -Miles då?
Det är okej. Vi måste härifrån.
-Vart ska vi? -Vart som helst.
Nej! Jag gillar inte den här leken!
-Jag går inte! -Flora!
Du kan inte tvinga mig!
-Kom igen! Vi måste gå! -Var är du?
Vid mitten av 1600-talet…
…bodde en änkeman i Hampshireprovinsen.
Hans namn är oviktigt.
Jag tar mig friheten att kalla honom mr Willoughby.
Ett namn som inger respekt, precis som hans.
Han hade blivit änkeman efter sex års äktenskap
och ägnat sig åt att ta hand om sin avkomma.
Två döttrar födda med fem års mellanrum.
Den äldre, Viola,
den yngre, Perdita,
till minne av en flicka som hade fötts mellan dem
och som bara levt några veckor.
Eftersom deras far hade begravts behövde de gifta sig.
De var ungmör, inte män,
och kunde förlora makten över mr Willoughbys ekonomi.
Och herrgården i Bly,
deras livslånga hem.
Kvinnor på den tiden hade inget.
Ingen nutid, ingen framtid, utan koppling till en man.
Så de blev återigen som små flickor.
Men nu hade de inget förutom varandra.
De två systrarna var nu i sin ungdomliga blomning.
Perdita med sin charm,
Viola med sin intelligens.
Och Viola hade självklart de finaste klänningarna.
Alltid.
Bland de unga, deras vänner och grannar fanns många utmärkta män.
Flera var hängivna beundrare och två eller tre
hade ryktet om sig att vara universella charmörer
eller erövrare.
Men Viola visste vad de var.
Frossare, opportunister, blodsugare.
Blodsugare redo att picka på deras fars kadaver.
För att plundra rikedomen via döttrarna.
Nej, Bly måste stanna inom familjen
och systrarna behålla kontrollen.
Annars förloras allt i samma grav.
Därför bjöd Viola in en avlägsen kusin.
En mr Arthur Lloyd.
Han var ingen förebild.
Han var en ärlig, beslutsam,
intelligent ung man.
Rik på brittiska pund,
med god hälsa och bekväma drömmar.
Och med ett kapital av icke investerad kärlek.
Viola hade sett till att inte vara där när han kom.
Därför var Perdita tvungen att underhålla kusinen,
medan Viola tog sin tid,
och då insåg hon att han var en gentleman.
Ansiktet var stiligt.
Han hade studerat och rest.
Han talade franska, spelade flöjt
och läste verser högt med bra smak.
Just när Perdita började intressera sig för den unge mannen…
…sa Viola att hon var sen på grund av en tvist om obetalade hyror.
Vissa som såg möjligheten i hennes fars bortgång
hade inte trott att hon kunde sköta bokföringen.
Historien var sann, men det var också teater.
Varje detalj i Violas entré var en föreställning.
Svetten från hennes hud,
det busiga håret.
Affärerna, bokföringen.
Ridstövlarna i foajén.
Till och med porträttet
som Viola hade beställt som en del av sitt budskap till Arthur.
Han kan äkta henne eller hennes syster,
men ingen ska missuppfatta vem som bestämmer på Bly Manor
eller hur saker ska göras.
Bröllopet var litet, vilket passade affärsuppgörelsen det var.
Ett bra resultat för Viola,
som ville fortsätta som grevinna över Bly,
och ett bra resultat för Perdita, som gillade sin födelseorts bekvämlighet.
…tar dig nu till min hustru, att älska dig,
dela glädje och sorg med dig
i nöd och lust
och vara dig trogen
tills döden skiljer oss åt.
Enligt Guds heliga bud
ger jag dig detta löfte.
Jag, Viola, tar dig, Arthur, nu till min äkta make,
att älska dig,
dela glädje och sorg med dig
i nöd och lust
och att vara dig trogen…
…tills döden skiljer oss åt.
Och lyda.
Att vara dig trogen och lyda.
Kyrkoherden såg det som ett oskyldigt utelämnande.
Det var det inte.
Ingen överraskning för Perdita som kände sin syster.
Ingen överraskning för Gud, tänkte Perdita,
när den strategiska alliansen välsignades.
Han hade ju gjort henne så.
När transaktionen var klar, affären avslutad, herrgården räddad,
vände sig den unga Viola inåt.
Hon sov.
Hon vaknade.
Det var kanske rummet.
Det var hennes mammas rum. Hennes föräldrars säng och nu hennes.
Hon greps av en okänd rastlöshet,
så hon vandrade.
Hon sov.
Hon vaknade.
Hon vandrade.
Det var kanske inte rummet ändå.
Nej, det var kanske nåt annat.
Viola fann att under sitt syfte
innehöll hennes äktenskap kanske lite kärlek ändå.
Jag har inga honungslena ord att säga.
Det är tufft där ute.
Men du är tuffare.
Bly tillhör dig.
De kommer att försöka ta det från dig.
Men det tillåter jag inte.
Istället ska vi flytta berg, min flicka.
Det är du.
Det är jag.
Det är vi.
Det var ljuva tider
efter att Isabel föddes.
Men inget består och allt förändras med tiden.
Förändring tillkännager sig inte alltid.
Den skriker inte ut sin ankomst.
Nej, förändring smyger sig på.
När man inser att den har kommit
har den redan tagit ett grepp.
Beträffande Viola…
…började hennes misstankar smått,
lika oviktiga som kittlingen i hennes lungor.
Viola älskade klänningar och hade världens bästa smak.
En smak som hennes man gav efter för.
Otaliga meter av glänsande silke och siden,
muslin, sammet och spets från hela världen
och alla slags utgifter.
En del så sällsynta att de liknade spunnen tråd av juveler,
alla gick via hennes sluga händer,
utan ett enda skrytande från hennes läppar.
Nej, från hennes läppar kom bara sjukdomen
som inte gick att ignorera.
Det är inte pesten.
Tack och lov.
Men det är inte goda nyheter.
Hon har en lungsjukdom.
-Vad… -Hur länge?
-Vad betyder det? -Hur länge?
Några månader som längst.
Jag skulle separera henne från resten av er.
Vår dotter.
Hon kan inte sova utan sin mor.
Separat.
Du ska behandla henne.
Bota henne.
-Jag vet inte om jag kan. -Du ska det.
Gud hjälpe dig, men du ska det.
Nej.
Jag vill vara i vår säng.
Det går inte, älskling.
Jag vill vara i vår säng.
Arthur.
-Snälla. -Isabel.
Tänk på Isabel.
När allt hade gjorts
kom kyrkoherden till Bly igen…
…för att utföra en mycket mer melankolisk rit
än de ljuva äktenskapsorden han tidigare sagt.
"Jag går och förbereder en plats åt dig.
Och jag kommer igen
och tar dig till mig själv,
så att du kan vara där jag är."
Syster…
…du måste upprepa riten.
Säg orden efter mig.
"Jag går och förbereder en plats åt dig.
Och jag kommer igen och tar dig till mig själv,
så att du kan vara där jag är."
Syster, låt oss försöka igen.
"Jag går och förbereder en plats åt dig."
Nej.
Vad sa du?
Nej.
Jag går inte.
Säg åt din gud…
…att jag inte går.
Viola, du måste upprepa riterna.
Det handlar inte om din kropp längre.
Det är din själ vi måste behandla.
-Det är din själ jag oroar mig för. -Nej.
Perdita, nej.
Säg åt dem, syster.
Säg åt den här prästen och guden han fjäskar för.
Säg "nej".
Gud vill rena hennes själ då han välkomnar henne hem.
Gud borde veta bättre.
Hon är som hon skapades.
Om hon säger att hon inte går, går hon inte.
Hon struntade i tiden.
Dagar till veckor, till månader, till år.
Runt och runt solen snurrade de likgiltiga planeterna.
Och sen…
Isabel.
…fem gånger runt solen och allt är annorlunda.
Isabel.
Några minuter till, tack.
Du kan inte ens läsa boken.
Jag läser tillräckligt.
Sängen.
Som jag sa förut, tre gånger.
Nej.
En snabb dans.
Nej.
Bara en, då.
-Men det är dags för henne att lägga sig. -Bara en.
Min herre.
Du ser.
Du börjar bli duktig.
Ja, du är nästan redo.
-Vi behöver musik. -Det gör vi inte.
För att lära sig dansa behöver vi bara siffror.
Ett, två, tre.
Steg, två, tre.
Snurr, två, tre.
Moster, visst måste vi ha musik?
Vi måste sova.
Du är så tråkig.
Jaså?
Vet du ens hur man dansar?
Jag kan visst dansa, unga fröken.
Jag ser dig aldrig dansa.
Det har hon rätt i.
Jag kan det väldigt väl.
-Nej… -Bara en.
Låt oss visa den unga damen hur man gör.
Ett, två, tre.
Steg, två, tre.
Snurr, två, tre.
Ett, två, tre.
Viola hade trotsat både läkarnas och prästernas förutsägelser.
Vissa menade att hon levde för att hon var envis.
Du är vaken!
Isabel, du vet att du inte får gå för nära mamma.
Vad gör du uppe? Du blir kall.
Jag ville inte missa balen.
Vi går till ditt rum. Jag fixar örter till teet.
Jag vill inte ha te. Jag vill prata med min dotter.
Ta mig till sängs.
Självklart.
-Förlåt. -Det behövs inte.
-Jag kan dansa med honom. -Jag vet.
Jag kan dansa med min egen man.
Det behöver inte du göra.
Det eller nåt annat.
Nej, aldrig.
Sov gott, syster.
Vissa skulle säga att döden hade kommit för Viola.
Varje natt, faktiskt.
De första åren
hade en mörk vagn som leddes av en rödögd häst
nekats inträde till Bly Manor.
Den mörka vagnen och dess förare hade nekats så många gånger
att den slutade åka till Bly Manor.
Jag och min älskling ligger
Under tårpilen
Och nu ligger jag ensam
Och gråter vid trädet
Jag sjunger: "Åh tårpilen"
Vid trädet som gråter med mig
Jag sjunger: "Åh tårpilen"
Tills min älskare återvänder till mig
-Jag vill sova med henne. -Det kan du inte, Viola.
Men jag mår bättre idag.
Det säger du varje dag, men du ser värre och värre ut.
Grevinnan av Bly Manor.
-Det vill jag inte. -Lögn.
-Viola, jag vill inte det. -Lögnare.
Om han ser på mig då och då är det för att han är ensam.
Och han är människa.
För att de senaste fem åren har hans plikt som make
gått ut på att sörja.
-Jag tillåter det inte. -Nej.
Jag vet, jag har märkt det.
Du borde tänka på henne.
Tänk på Isabel.
Vilka minnen av dig kommer hon att ta med sig?
Blir det den här versionen av dig?
För Viola, låt det bli vad som helst annars.
Strax före det sjätte året av Violas levande död
bad hon om alla smycken och kläder
hon hade samlat på sig före sjukdomen.
Jag ska inte begravas med mina ringar.
Eller klänningar.
Mina ringar, min spets och mitt silke.
Jag kan nu säga utan fåfänga att jag är färdig med dem.
De blir ett stort arv till vår dotter.
Så du behåller dem.
Du ska se efter dem åt henne.
Tills hon växer i dem.
De är dolda,
täckta av rosenblad.
De behåller sina färger i det sött doftande mörkret.
Lovar du det, Arthur?
Lovar vad?
Att du sparar dem åt henne.
Att du behåller nyckeln
och inte ger den till nån,
förutom vårt barn.
Lova mig.
Jag lovar dig.
Pengarna sinade allteftersom tiden gick,
så Arthur gjorde fler affärer.
Längre och längre bort över havet, till exotiska och rika platser.
När Arthur var borta lades alla fasader åt sidan.
Det var kanske tiden.
Kanske det faktum att allt i denna värld når en punkt
där det inte orkar längre.
Men den kvällen när Perdita såg sin syster
kom hon att tänka på nåt.
Ordet hade kommit till henne ett år tidigare
och precis som kittlingen i Violas lunga hade det vuxit på hemliga platser.
Ordet hade förmörkat hennes tankar på natten och på dagen.
Ordet började i hennes bröst som sjukan gjorde för Viola.
Det hade envist spridit sig.
En viskning i hennes öra, i hela hennes hjärna.
Nu kröp ordet nedför hennes axel och armbåge,
tills ordet levde i hennes hand.
Ordet var…
…"förskoning".
Och ordet var en lögn.
För det var inte förskoning i hennes hjärna eller hjärta
när hon flyttade sin hand.
Det var varje slag, varje förolämpning och varje dag som hade gått.
Varje ögonblick sen de sista riterna.
Det var ett annat ord som hade infekterat henne hela tiden.
Ordet var inte "förskoning", insåg hon.
Nej, ordet hade alltid varit…
…"nog."
Arthur bar sin sorg allvarligt och manligt.
JAG VAKTAR
När det gällde änkemannen, nu Bly Manors herre i alla avseenden,
varslades det snart om att han skulle gifta om sig.
Det fanns minst ett dussin unga kvinnor som inte bar nån skuld över
att förutsägelsen inte blev sann under sex månader efter hans återkomst.
För i Perditas ögon kände han ett eko av Violas.
Ekot, som blev allt högre,
gjorde honom döv för andras sånger.
De gifte sig i avskildhet.
Nästan i hemlighet.
I hopp om, som skälmaktigt påpekades,
att den döda Viola inte skulle märka det.
VIOLA LLOYD 1645-1680 ÅLDER 35
Och på bröllopsnatten
när Perdita intog sängen som hade varit hennes systers
fick varje part det de hade önskat sig.
För Arthur, en vacker kvinna
som han kände någorlunda i och med hennes ursprung.
Men Perditas önskningar, som ni har sett,
förblev ett mysterium.
Under äktenskapets tre första år
misslyckades den nya mrs Lloyd att bli en mor.
Och hennes adopterade dotter vägrade att se henne som en mor.
Arthur förlorade mycket pengar.
Situationen resulterade i materiella besparingar
och Perdita var inte en lika bra dam som sin syster.
Hon hade konstaterat
att hennes systers enorma garderob hade beslagtagits
till förmån för hennes dotter
och att den tynade bort i dysterhet på den dammiga vinden.
Det var en hemsk tanke att dessa vackra tyger
skulle vänta på order från en liten flicka
och därför,
på sexårsdagen av Violas död,
nådde Perdita sin gräns.
Huset är i dåligt skick.
Vår ekonomi är en katastrof.
Vi har lösningen ovanför våra huvuden.
Vi har inte ens råd med en hushållerska
och inlåst ovanför oss har vi silke, juveler och linne.
-Perdita… -Det är inte nog, men en bra början.
-Nej. -Hon hade velat det.
Om hon hade vetat hur hemskt det skulle bli,
hur hemskt du har gjort det.
-Jag? -Ja.
Eller var inte du ansvarig för vår ekonomi, kära make?
Körde du inte våra tillgångar i botten?
Min syster ville att Bly skulle spira.
Hon hade gjort allt i sin makt för att rädda herrgården
och det vet du.
Det är Isabels.
Herrgården är till Isabel.
Ska vi ödelägga den innan hon blir myndig?
En gång för alla, Perdita…
…det kommer inte att ske.
Och jag blir missnöjd om du tar upp frågan igen.
Då så.
Trevligt att höra vad jag är värd.
Att falla offer för ett infall.
Det är inget infall, min kära.
Det är ett löfte.
En ed.
Till Viola.
Självklart.
Vi får inte avfärda en ed till Viola.
Men vilken rätt hade Viola att avfärda vår framtid?
Vilken rätt hade hon att binda dig till snålhet och grymhet?
Det räcker nu.
Perdita?
Vi återvänder, kära lyssnare, till en annan kväll.
Natten där Viola skulle sova.
Hon sov.
Hon vaknade.
Hon vandrade.
Hon sov.
Hon vaknade.
Hon vandrade.
Och tiden gick.
Hur mycket tid var omöjligt att veta.
Sover.
Vaknar.
Vandrar.
Sover.
Vaknar.
Vandrar.
Och med tiden, som vi alla gör,
erkände hon allt.
Hon erkände att hon var död.
Att hennes man hade gått vidare.
Hon erkände att hennes dotter växte upp utan henne.
Och hon erkände att hennes rum var en dröm,
en konstruktion, en föredragen lögn…
…framför sanningen om kofferten.
Men i slutet av denna skärseld väntade
en belöning i vetskapen om att en dag skulle dörren öppnas.
En dag skulle låsen se sina nycklar
och en dag skulle Isabel öppna sin mammas koffert
och hämta sin belöning.
Båda deras belöningar.
Och dag efter dag, natt efter natt,
ett hav av tid, kom ögonblicket äntligen.
När hon såg sin man
såg hon inte tidens förändringar, utan bara hans sorg.
Bara det.
Och så, överväldigad…
…sov hon och väntade.
De begravde lady Perdita och planerade ett nytt liv.
Verksamheten var tom, herrgården förlorad.
Inte enligt lagen, men själsligt.
De flyttade härifrån,
sålde herrgården och fick ett lugnare, mindre liv,
bara för de två.
De två, och…
…Viola.
Äntligen skulle hon vara med dem båda.
Hennes man, hennes dotter.
Även om de inte kunde se henne, röra henne eller höra henne.
Oavsett.
Hon skulle vara med dem, det var det viktiga.
De lämnade Bly och de flesta av sina ägodelar.
Hennes belöning för alla år av isolering.
För all smärta i hennes trötta hjärta.
Men Arthur hade blivit en vidskeplig man
och sett skräcken i Perditas livlösa ansikte.
Hans vidskepelse trotsade förnuftet, men han var beslutsam.
Oavsett vad som tagit hans andra fru
skulle han inte riskera att det tog hans dotter.
Varken dottern eller nån annan.
Denna sista förolämpning av att bli kastad i träskets djup
medan hennes dotter blev en kvinna.
Det totala övergivandet…
Det krossade Violas hjärta.
Känslan av att dras mot nån annan plats,
nån bortre värld, hade bleknat sen hennes död,
men nu avvisade hon den helt och hållet.
Av hela hennes kraft,
som när hon var sjuk och mot all sannolikhet,
skulle Viola inte gå.
Den äldsta av Willoughbys döttrar, en gång lady Lloyd av Bly,
stannade kvar, sas det, av ren envishet.
Kraften från den andra världen ignorerades och hon skapade sin egen tyngdkraft,
viljans tyngdkraft,
som skulle förändra Bly Manors mark för alltid.
Och än en gång sov hon.
Hon vaknade.
Och hon vandrade.
Som efter en mardröm
skulle hon gå till sitt hem
och varje gång uppleva det som en dröm.
Känna att om hon gick till sitt sovrum,
till rummet hon en gång delat med sin man,
sitt spädbarn,
skulle mardrömmen kanske försvinna,
att hon kunde sjunka ner i filtarnas värme
och gosa ihop sig med sin familj
som väntat på henne hela tiden.
Hon stirrade på den tomma sängen…
…och Viola mindes.
Och själva minnet gjorde ont på nytt.
Hennes hjärta krossades på nytt,
brände i hennes bröst,
en glödande värk hon hoppades skulle släckas…
…av det kalla, leriga vattnet i hennes nya herrgård.
Hennes nya hem.
Därför sov hon
och glömde.
När hon hade glömt vaknade hon.
Hon vandrade.
Hur många nätter, hur många promenader…
…kunde inte längre räknas.
Uppmärksamheten riktades mot sängen som var hennes mål
och på dottern hon trodde, varje gång hon vaknade,
skulle vänta på henne där.
Hon insåg inte ens att ett decennium hade gått,
inte ens att ett pestutbrott i byn
hade gjort huset till karantän
för den hostande döden som förstörde hennes samhälle.
Var är hon?
Vad gör du här inne?
Det är inte säkert.
Du får inte vara här utan skydd…
Var?
Och när pestdoktorn dog
glömdes han omedelbart och ett konstigt fenomen inträffade.
Hennes tyngdkraft, hennes påhittade tyngdkraft
som höll kvar henne på gården, i skärselden,
höll även kvar andra.
Hon sov
och som det blir när man drömmer glömde hon.
Och när hon hade glömt vaknade hon.
Hon vandrade.
Viola märkte svagt sitt försök till exorcism.
Och tyvärr den stackars kyrkoherden, den andra personen i Violas väg.
Hon sov,
glömde, glömde och glömde.
Och när hon glömde
uppstod en ohygglig sjukdom.
Allting bleknar.
Alla saker. Kött, sten, till och med stjärnorna.
Tiden tar allt. Det är så det funkar.
Det förflutna försvinner, minnena bleknar och det gör även själen.
Allt ger upp med tiden,
till och med själen.
Vakna, vandra, glömma ännu mer.
Hennes namn, glömt.
Hennes systers namn, glömt.
När minnena lämnade henne
gjorde även hennes ansikte det.
Så lite kom hon ihåg…
…att hon en natt hittade ett barn i sin dotters gamla säng
och kunde inte minnas vem hon hade hoppats få se.
Hon hade bara en svag aning om att hon hade gått hit
i hopp om att hitta ett barn, och här var ett barn.
Det måste vara barnet hon sökt.
Det måste det.
Hon sov och hon bleknade.
Och bleknade.
De andra också.
Själarna i hennes omloppsbana.
Olycksfåglarna i gravitationskällan hon hade gjort Bly Manor till.
De bleknade också.
Willoughbys äldsta dotter, en gång lady Lloyd av Bly,
var nu bara en tanke, en känsla,
ingen kvinna, ingen person, inget namn eller ansikte.
Bara ett behov…
…och ensamhet.
Och ilska.
Hennes öde var en mardröm.
Ett öde som drabbade allt Bly fångat.
Ett öde som drabbade Violas syster,
nu glömd på vinden.
Omedveten om att hon nånsin haft en syster.
Att mörda eller bli mördad av.
Ett öde som drabbade alla som oturligt nog gick på hennes invanda väg.
Sluta.
Sluta!
Ett öde som drabbade en betjänt
många år senare.
Ett öde som även drabbade de som dog av andra orsaker på Bly,
som befann sig i greppet av Violas tyngdkraft,
även om de aldrig var i hennes isiga grepp.
Inget hopp för de med den sorgliga oturen att dö på Bly.
Inget hopp för Blys offer,
oavsett om de var offer av ödet
synden,
sjukdom eller varandra.
Inget hopp för au pairen, verkade det som…
…som hamnat i trubbel med så många av de döda,
gravitationskällans olyckliga hyresgäster,
och som till slut klivit in i sitt eget öde.
Undertexter: Emilie Johansson