EN ORIGINALSERIE FRA NETFLIX
-Løp. -Hva med Miles?
Det går bra. Vi må vekk herfra.
-Hvor skal vi? -Jeg vet ikke. Hvor som helst.
Nei! Jeg liker ikke denne leken!
-Jeg drar ikke! -Flora!
Du kan ikke tvinge meg!
-Kom igjen! Vi må dra! -Miles, hvor er du?
Mot midten av 1600-tallet…
bodde det i provinsen Hampshire en enkemann.
Hans navn er uviktig.
Jeg tar meg friheten til å kalle ham herr Willoughby.
Et slikt et navn som høres svært respektabelt ut.
Han ble enkemann etter et seks år langt ekteskap
og dedikerte sitt liv til å ta vare på sitt avkom.
To døtre ble født med fem års mellomrom.
Den eldre, Viola,
den yngre, Perdita,
til minne om en liten jente født imellom dem,
som kun levde i noen få uker.
Med faren under bakken ble det høyst nødvendig for dem å gifte seg.
For begge pikene
kunne miste kontrollen over herr Willoughbys økonomiske anliggender,
og herregården Bly, deres livslange hjem.
Kvinner på den tiden hadde ingenting.
Ingen nåtid, ingen fremtid, uten tilknytning til en mann.
Så de hadde nok en gang blitt små piker.
Men nå, med ingenting annet i verden enn hverandre.
De to søstrene var på denne tiden i sine beste, ungdommelige år.
Perdita med sin skjønnhet, Viola med sin intelligens.
Og Viola var så klart kledd i de fineste kjolene.
Alltid.
Blant de unge mennene, deres venner og naboer, var det mange flotte karer.
Flere dedikerte friere, og to eller tre
som hadde et rykte på seg for å være universelle sjarmører eller erobrere.
Men Viola kjente typen.
Fråtsere, opportunister, gribber.
Gribber som ville hakke løs på liket til deres far
for å plyndre hans rikdom gjennom hans døtre.
Nei, Bly må bli i familien, og søstrene må beholde kontrollen.
Ellers vil alt gå tapt i den samme graven.
Dermed inviterte Viola en fjern fetter på besøk.
En herr Arthur Lloyd.
Han var intet dydsmønster.
Han var en ærlig, viljesterk og intelligent ung mann.
Rik på pound sterling, helse og trygge håp.
Og i hans knappe kapital av uinvestert ømhet.
Viola sørget for å være fraværende da han ankom.
Derfor måtte Perdita underholde den reisende fetteren,
mens Viola holdt seg avventende,
og fant slik ut at han var en gentleman.
Han hadde et kjekt ansikt. Han hadde studert og reist.
Han snakket fransk, spilte fløyte
og leste poesi høyt, svært så smakfullt.
Og idet Perdita begynte å ane en interesse for den unge mannen…
Viola sa hun var sen
på grunn av en uoverensstemmelse om ubetalt leie.
Etter å ha sett ut en mulighet i farens bortgang,
antok enkelte at hun ikke visste hvordan man holdt regnskap.
Historien var sann, men det var også et spill.
Hver detalj av Violas entré var innholdsløst skuespill.
Svetten etter reisen, det bustete håret.
Forretningene, regnskapet.
Ridestøvlene i foajeen.
Selv portrettet på veggen,
bestilt av Viola som del av hennes budskap til Arthur.
Han kunne gifte seg med henne eller søsteren,
men det var ikke til å ta feil av hvem som styrte Bly
eller hvordan ting skulle gjøres.
Bryllupet var lite, siden det kun var en forretningsavtale.
Et godt resultat for Viola, som ønsket å beholde sin rang på Bly,
og et godt resultat for Perdita,
som alltid nøt komforten av sin fødselsrang.
…til odel og eie, fra denne dag,
på godt og vondt, i rikdom og fattigdom,
i gode og onde dager,
å elske og ære,
til døden skiller oss ad.
I henhold til Guds hellige lovbud…
…gir jeg deg dette løftet.
Jeg, Viola, tar deg, Arthur, til min ektemann å være,
til odel og eie, fra denne dag,
på godt og vondt, i rikdom og fattigdom,
i gode og onde dager,
å elske og ære…
…til døden skiller oss ad.
Og adlyde.
Å elske, ære og adlyde.
Sognepresten trodde dette var en uskyldig utelatelse.
Det var det ikke.
Ingen overraskelse for Perdita, som kjente søsteren best av alle.
Ingen overraskelse for Gud, tenkte Perdita,
mens søsterens strategiske forening ble velsignet.
Han hadde jo skapt henne slik.
Handelen var gjennomført, forretningen avsluttet,
herregården reddet, og unge Viola ble innadvendt.
Hun sov.
Hun våknet.
Kanskje det var rommet, tenkte hun.
Det var rommet til hennes mor. Foreldrenes seng, og nå, hennes.
Grepet av en rastløshet som var ny for hennes hjerte,
gikk hun.
Hun sov.
Hun våknet.
Hun gikk.
Kanskje det ikke var rommet likevel.
Nei, kanskje det var noe annet.
Viola innså at bak dets formål,
så kunne ekteskapet ha noe kjærlighet i seg likevel.
Jeg har ingen honningsøte ord å si.
Det er hardt der ute.
Men du er hardere.
Bly tilhører deg.
Og de vil prøve å ta det fra deg, som fra meg.
Men jeg lar dem ikke gjøre det.
I stedet skal vi flytte på fjell, jenta mi.
Det er deg.
Det er meg.
Det er oss.
Det var den rosenrøde tiden, etter at Isabel ble født.
Men ingenting varer, og alt endrer seg med tiden.
Endring erklærer seg ikke ofte.
Den utbasunerer ikke sin ankomst.
Nei, endring er uforutsett.
Når en har skjønt at den har kommet,
har den allerede satt tennene i deg.
Og Viola…
Hennes mistanke var liten først,
så ubetydelig som kilingen i lungene.
Viola hadde en forkjærlighet for kjoler, og verdens beste smak.
En smak som mannen ga etter for.
Utallige meter med glansfull silke og sateng,
musselin, fløyel og blonder fra hele verden,
uansett pris.
Noen så sjeldne og frodige som om de ble spunnet av juveler,
som alle gikk gjennom hennes listige hender, uten et ord av skryt på leppene.
Nei, på leppene var det bare sykdom…
…som omsider ble umulig å overse.
Det er ikke pesten.
Å, takk gud.
Men det er ikke godt nytt.
Hun har tuberkulose.
-Hva betyr… -Hvor lenge?
-Hva betyr det? -Hvor lenge, doktor?
Måneder. På det meste.
Og jeg hadde holdt henne adskilt fra dere.
Datteren vår.
Hun kan ikke sove uten sin mor.
Adskilt.
Du skal behandle henne. Gjøre henne frisk.
-Jeg vet ikke om jeg kan det. -Du skal.
Du skal det. Gud hjelpe deg, men du skal.
Nei.
Nei, jeg vil være i senga vår.
Vi kan ikke det, kjære.
Jeg vil være i senga vår.
Arthur.
-Vær så snill. -Isabel.
Tenk på Isabel.
Når alt hadde blitt prøvd ut, kom sognepresten igjen til Bly…
…kun for å gjennomføre en langt mer melankolsk rite
enn den rosenrøde ekteskapssangen han før hadde sunget.
"Når jeg har gjort et sted i stand for dere…
…vil jeg komme tilbake…
…og ta dere til meg…
…så dere skal være der jeg er."
Søster…
Du må gjenta riten.
Gjenta etter meg.
"Når jeg har gjort et sted i stand for dere…
…vil jeg komme tilbake og ta dere til meg…
…så dere skal være der jeg er."
Å, søster. La oss prøve igjen.
"Når jeg har gjort et sted i stand for dere…"
Nei.
Hva sa du?
Nei.
Jeg går ikke hen.
Bare si til din gud…
…at jeg ikke går hen.
Viola, du må gjenta ritene.
Det handler ikke lenger om din kropp, min kjære.
Det er sjelen din vi må behandle.
-Det er sjelen din jeg er redd for. -Nei.
Nei, Perdita.
Si det til dem, søster.
Si det til presten og denne guden han smisker til.
Si "nei".
Gud vil at sjelen skal være ren når hun kommer hjem.
Gud burde vite bedre. Hun er slik han skapte henne.
Om hun sier at hun ikke skal gå hen, så skal hun ikke det.
Tiden brydde seg ikke om henne.
Dager ble til uker, til måneder, til år.
Rundt og rundt solen gikk de likegyldige planetene.
Og så…
Isabel.
…etter fem ganger rundt solen, ble alt annerledes.
Isabel.
Noen få minutter til.
Du kan ikke lese den boken.
Jeg kan lese nok.
Seng.
Som jeg har sagt tre ganger nå.
Nei.
En rask dans.
Nei.
Bare én, da.
-Men det er leggetid for henne. -Bare én.
Gode herre.
Ser du? Du begynner å bli ganske god.
Ja, jeg tror du nesten er klar.
Vi trenger musikk.
Det gjør vi ikke.
For å lære å danse, trenger du bare tall.
En, to, tre.
Steg, to, tre.
Snurr, to tre.
Tante, vi trenger vel musikk?
Vi trenger søvn.
Du er bare så fryktelig kjedelig.
Er jeg det, du?
Kan du i det hele tatt danse?
Jeg kan da vel danse, unge dame.
Jeg ser deg aldri danse.
Der tok hun deg, Perdi.
Jeg kan danse svært godt.
-Å nei… -Bare én.
La oss vise den unge piken hvordan det skal gjøres.
Én, to, tre.
Steg, to, tre.
Snurr, to, tre.
Én, to, tre.
Viola hadde overlevd til tross for legenes og prestenes prognoser.
Holdt i live, slik noen hvisket, av stahet alene.
Du er våken!
Isabel, du må ikke komme for nær mamma, kjære deg.
Vi, hva gjør du oppe? Du blir forkjølet.
Jeg ville ikke gå glipp av ballet.
Vi får deg tilbake på rommet. Jeg lager urtete til deg.
Jeg vil ikke ha te. Jeg vil prate med datteren min.
Ta meg til senga.
Selvsagt.
-Om forlatelse. -Det behøves ikke.
-Jeg kan danse med ham, vet du. -Jeg vet det.
Jeg kan danse med ektemannen min.
Du må ikke gjøre det for meg.
Det eller noe annet.
Aldri.
Sov godt, søster.
Enkelte i landsbyen sa at døden hadde kommet for å hente Viola.
Hver kveld, faktisk.
De første få årene
kom det en mørk kjerre, dratt av en rødøyd hest,
og ble avvist ved døren til herregården Bly.
Den mørke kjerra og kusken ble avvist så ofte
at de ikke lenger kom til herregården Bly.
Min kjære og jeg la oss
Under en sørgepil
Men nå alene jeg ligger
Og sørger, enda ei jeg vil
Synger: "Å, Willow Waly"
Ved treet som sørger med meg
Synger: "Å, Willow Waly"
Til min kjære kommer hjem til meg
Jeg vil sove med henne.
Det kan du ikke, Viola.
Men jeg føler meg bedre i dag.
Det sier du hver dag, og ser verre og verre ut.
-Ladyen av herregården Bly. -Jeg har ingen ambisjoner.
-Løgn. -Viola, jeg lyver ikke.
Løgner.
Om han kikker på meg nå og da, er det fordi han er ensom.
Og han er et menneske.
For de siste fem årene har hans eneste ekteskapelige plikter vært å sørge.
-Jeg tillater det ikke. -Nei.
Det har jeg merket.
Du burde tenke på henne, Vi.
Tenk på Isabel.
Hva står hun igjen med? Hvilke minner vil hun bære på?
Blir det dette? Denne versjonen av deg?
Med all kjærlighet, la det være hva som helst annet.
Rett før det sjette året av Violas levende død,
ba hun om alle juvelene og klærne
hun hadde samlet i tiden før hun ble syk.
Jeg vil ikke begraves med ringene mine.
Eller kjolene mine.
Ringene, blondene og silken min.
Jeg kan nå si, uten forfengelighet, at jeg er ferdig med dem.
Det blir en stor arv for vår datter.
Og du skal beholde dem.
Du skal passe på dem for henne.
Til hun er stor nok for dem.
De er tilslørt…
…dekket i roseblader.
De beholder sine farger i det velduftende mørket.
Lover du, Arthur?
Lover hva da?
Lover du at du passer på dem for henne?
At du beholder nøkkelen og aldri gir den til noen,
bortsett fra barnet vårt.
Lov meg.
Jeg lover deg.
Økonomien sviktet mens tiden gikk,
og Arthur måtte jobbe mer og mer.
Lenger og lenger, over de store hav, til eksotiske og rike steder.
Når Arthur var borte, var det ingen grunn til å late som.
Kanskje tiden var inne.
Kanskje det faktum at alt i verden kommer til et punkt
der det ikke lenger kan bære mer vekt.
Men den kvelden, mens Perdita holdt sin søster,
kom det en tanke til henne.
Ordet kom til henne et helt år tidligere,
og som kilingen i lungen til Viola, vokste den på hemmelige steder.
Ordet hadde formørket tankene om nettene og om dagene.
Ordet vokste i hjertet, slik sykdommen gjorde i Viola.
Det spredte seg iherdig.
Hvisking i øret, i hele sinnet.
Og nå krøp ordet nedover skuldrene og albuen,
helt til ordet kom ut i hennes hånd.
Ordet var…
…"nåde".
Og ordet var en løgn.
For det var ikke nåde hun hadde i sinnet eller hjertet,
der hun flyttet på hånden.
Det var hver fik, hver fornærmelse, og hver dag som hadde gått.
Hvert øyeblikk etter de siste ritene.
Det var et annet ord som hadde forgiftet henne.
Ordet var ikke "nåde", forsto hun omsider.
Nei, ordet hadde alltid vært…
…"nok".
Arthur bar måteholdent og besluttsomt på sin sorg.
JEG VOKTER
Det ble spådd at enkemannen, nå herre over Bly i all forstand,
snart skulle gifte seg igjen.
Og minst et dusin unge kvinner opplevde helt uforskyldt,
seks måneder etter hans tilbakekomst, at spådommen ikke gikk i oppfyllelse.
For i Perditas øyne følte han et ekko av Viola.
Og ekkoet, som ble høyere,
bedøvet ham for andres sang.
De giftet seg, som seg hør og bør, i det stille.
Nesten hemmelig.
I håp om, slik det ble spøkefullt bemerket,
at den avdøde Viola ikke ville høre om det.
Og på bryllupsnatten,
da Perdita la seg i sengen som hadde tilhørt hennes søster,
fikk hver av dem det de hadde begjært.
For Arthur, en vakker kvinne
som han allerede kjente, grunnet hennes herkomst.
Men Perditas begjær, slik dere kan ha merket,
var fortsatt en gåte.
De tre første årene av ekteskapet
lyktes den nye fru Lloyd ikke å bli mor selv.
Og adoptivdatteren nektet å anse henne som en mor.
Arthur, på sin side, tapte store mengder penger.
Den sistnevnte omstendigheten krevde stor innstramming av utgifter,
og Perdita var ikke nødvendigvis like formidabel som søsteren hadde vært.
Hun hadde lenge visst
at søsterens grenseløse garderobe hadde blitt avsatt
til fordel for hennes datter,
og at den lå vansmektende på det triste, støvete loftet.
Det var en avskyelig tanke at de utsøkte stoffene
måtte vente på befalinger fra en liten jente,
og slik, på seksårsdagen etter Violas død…
…hadde Perdita fått nok.
Huset er i forfall.
Vår økonomi er i ruiner.
Vi har løsningen over hodet på oss.
Vi har ikke råd til hushjelp,
og over oss, bak lås og slå, fins det silke, juveler og lintøy.
Om det ikke kan redde oss, kan det rette opp skipet.
-Nei. -Hun hadde ønsket det.
Om hun hadde sett hvor ille ting ville bli,
hvor ille du har gjort ting.
-Jeg? -Ja.
Eller var det ikke du som hadde ansvar for økonomien, kjære?
Var det ikke du som ruinerte eiendommen vår?
Søster ville at Bly skulle blomstre.
Hun hadde gjort hva som helst for å redde herregården,
og det vet du.
-Det tilhører Isabel. -Herregården tilhører Isabel.
Skal vi ruinere den før hun blir myndig?
For aller siste gang, Perdita…
Det er utelukket.
Og jeg blir alvorlig misfornøyd om du tar saken opp igjen.
Greit.
Godt å vite hva jeg er verdt.
Å føle at man er et offer for innfall.
Det er ikke et innfall, kjære.
Det er et løfte.
-En ed. -En ed.
Til Viola.
Selvsagt.
Vi må ikke forkaste en ed til Viola.
Men hadde Viola rett til å forkaste vår fremtid?
Hadde hun rett til å lenke deg til smålighet og grusomhet?
Ikke mer nå.
Perdita?
Vi vender tilbake, kjære lytter, til en annen kveld.
Kvelden da Viola sov.
Hun sov.
Hun våknet.
Hun gikk.
Hun sov.
Hun våknet.
Hun gikk.
Og tiden gikk.
Hvor mye tid, var umulig å si.
Sov.
Våknet.
Gikk.
Sov.
Våknet.
Gikk.
Og med tiden, slik vi alle gjør,
innrømte hun alt sammen.
Hun innrømte at hun var død.
Hun innrømte at mannen hadde gått videre.
Hun innrømte at datteren vokste opp uten henne.
Og hun innrømte at rommet var en drøm,
en forestilling, en løgn som var bedre…
…enn kistens sannhet.
Men mot slutten av denne skjærsilden ventet det på henne
en belønning i å vite at én dag, så ville døren åpnes.
Én dag ville låsene se sine nøkler,
og én dag ville Isabel åpne kisten til sin mor
og kreve sin belønning.
Begges belønning.
Og dag etter dag, natt etter natt,
etter et hav av tid, så kom endelig øyeblikket.
Da hun så mannen sin,
så hun ikke endringene som kom med tiden, men kun sorgen.
Bare det.
Overveldet…
…sov hun og ventet.
De begravde lady Perdita og smidde et nytt liv.
Forretningen var tømt og herregården tapt.
Om ikke lovmessig, så i ånden.
De flyttet vekk herfra,
solgte herregården, og fikk seg et stillere og mer beskjedent liv.
skapt kun for de to.
De to, og…
…Viola.
Endelig ville hun være med dem begge.
Mannen og datteren.
Selv om de ikke kunne se henne, røre henne eller høre henne.
Uansett.
Hun var med dem, og det var det viktigste.
De forlot Bly og etterlot seg det som var igjen av hennes eiendeler.
Hennes belønning for alle årene med isolasjon.
For all smerten i hennes slitne hjerte.
Men Arthur hadde blitt overtroisk,
og han hadde sett frykten i Perditas livløse ansikt.
Overtroen overgikk all forstand, men han var likevel sikker.
Den forbannelsen som tok hans andre kone
ville han ikke risikere å påføre sin datter.
Verken datteren eller noen andre.
Det endelige hånet av å bli kastet ut i sumpens dyp
mens datteren ble til en kvinne.
Dette totale sviket…
Det knuste Violas hjerte.
Følelsen av å bli dratt mot et annet sted,
et hinsides sted, hadde svunnet hen siden hun døde,
men nå avviste hun den plent.
Med hver bidige dråpe av hennes atskillige vilje,
som da hun var syk, og mot all sannsynlighet,
ville ikke Viola gå hen.
Den eldste av Willoughbys døtre, en gang lady Lloyd av Bly,
ble værende, slik noen hvisket, av stahet alene.
Hun ignorerte draget fra den neste verden og skapte sin egen tyngdekraft,
en tyngdekraft av vilje
som ville endre terrenget til herregården Bly for alltid.
Og nok en gang ville hun sove.
Hun ville våkne.
Og hun ville gå.
Som vekket av et mareritt, gikk hun tilbake til sitt hjem
og følte hver gang at det var en drøm.
Hun følte at om hun gikk til soverommet,
rommet hun en gang delte med sin mann og sin lille datter,
så ville marerittet kanskje stilne,
slik at hun kunne legge seg under den varme dyna
og smyge seg inn i familiens favn,
som har ventet på henne hele tiden.
Og hun stirret på den tomme sengen…
…og Viola husket.
Det å huske rev opp sårene igjen.
Hjertet knuste på nytt og brant i brystet,
en brennende smerte hun håpte ville bli slokket
av det kalde, grumsete vannet til hennes nye herregård.
Hennes nye hjem.
Slik sov hun og glemte hun.
Når hun hadde glemt, så våknet hun.
Hun gikk.
Hvor mange netter, hvor mange gåturer… Det kunne hun ikke lenger telle.
Hun så bare fremover, kun senga var hennes mål,
og datteren, som hun trodde, hver gang hun våknet,
at ville vente på henne der.
Hun skjønte ikke at et tiår hadde gått,
at etter et pestutbrudd i landsbyen, så hadde herregården blitt karantene
for hostedøden som herjet hennes forhenværende samfunn.
Hvor er hun?
Hva gjør du her inne?
Det er ikke trygt. Du må ikke være her uten beskyttelse…
Hvor?
Og idet pestlegen døde,
ble han umiddelbart glemt, og et rart fenomen skjedde.
Hennes tyngdekraft, den hun hadde skapt,
som holdt henne fast, som holdt henne fanget i skjærsilden,
den ville holde fast andre også.
Hun sov, og slik det skjer når man drømmer, så glemte hun.
Når hun hadde glemt, våknet hun.
Hun gikk.
Viola merket svakt et forsøk på djevelutdrivelse.
Dessverre ble den stakkars sognepresten den andre som kom i veien for Viola.
Hun sov, og hun glemte og glemte og glemte.
Og med glemselen, en monstrøs lidelse.
Alle ting svinner hen.
Alle ting. Kjød, stein, selv stjernene.
Tiden tar alle ting. Det er slik verden fungerer.
Fortiden falmer, minner svinner hen, og det gjør også ånden.
Alt gir etter for tiden, selv sjelen.
Våkne, gå, glemme mer.
Hennes navn, glemt.
Hennes søsters navn, glemt.
Når minnene forlot henne, gjorde ansiktet det samme.
Så lite husket hun
at hun en kveld fant et barn i sin datters gamle seng,
og kunne ikke huske hvem hun hadde håpet på å se.
Hun hadde bare en følelse av at hun hadde gått så langt for å finne et barn,
og her var det et barn. Det måtte være barnet hun var på søken etter.
Det måtte være det.
Hun sov, og hun falmet.
Og falmet, og falmet.
Og de andre også.
Sjelene som ble holdt fast i hennes bane…
De uheldige som ble fanget i det svarte hullet hun hadde skapt på Bly.
De forsvant også.
Den eldste av Willoughbys døtre, en gang lady Lloyd av Bly,
nå kun en tanke, kun en følelse,
aldeles ikke en kvinne, eller person, eller et navn, eller et ansikt.
Bare trang.
Trang… og ensomhet.
Og raseri.
Hennes skjebne var et mareritt.
En skjebne som hendte alle som ble fanget på Bly.
En skjebne som hendte Violas søster, nå glemt på loftet,
uvitende om at hun hadde hatt en søster å drepe, eller bli drept av.
En skjebne som hendte alle uheldige nok til å komme i veien for henne.
Stopp.
Stopp!
En skjebne som hendte en stakkars tjener, så mange år senere.
En skjebne som hendte selv de som døde av andre årsaker på Bly,
som endte opp i grepet av Violas tyngdekraft,
om enn ikke grepet av hennes iskalde hender.
Ingen håp for noen med den triste vanskjebnen å dø på Bly.
Ingen håp for Blys ofre,
det være ofre for skjebnen,
umoral, sykdom, eller hverandre.
Og ingen håp, virket det som, for den unge au pairen…
…som hadde kommet på kant med så mange av de døde,
de uheldige beboerne av det svarte hullet,
og som endelig hadde gått for å møte sin egen skjebne.
Tekst: Ekaterina Pliassova