A NETFLIX SAJÁT GYÁRTÁSÚ SOROZATA
- Futás! - És Miles?
Semmi baj. El kell tűnnünk innen.
- Hová megyünk? - Nem tudom, bárhová.
- Flora! - Nem tetszik ez a játék!
- Nem megyek el! - Flora!
Nem kényszeríthetsz!
- Mennünk kell! - Miles, hol vagy?
A 17. század közepe felé…
Hampshire megyében élt egy megözvegyült úriember.
Neve csekély jelentőséggel bír, így bátorkodom Mr. Willoughbynak nevezni.
Rendkívül előkelő hangzású név, éppúgy, mint a sajátja.
Alig hatévnyi házasság után megözvegyült,
és életét az utódjai gondozásának szentelte.
Két lánya volt, akik öt év különbséggel jöttek a világra.
Az idősebb Viola volt,
a fiatalabb Perdita,
aki nevét egy középső lánygyermek emlékére kapta,
aki mindössze pár hetet élt.
Apjuk halála után égető szükségét érezték, hogy megházasodjanak.
Mindketten hajadonok voltak,
így félő volt, hogy nem rendelkezhetnek apjuk vagyonával.
És a Bly-udvarházzal,
ahol mindig is éltek.
Akkoriban a nőknek semmijük sem volt.
Se jelenük, se jövőjük férfiak nélkül.
Mintha újra kislányok lettek volna.
De most már csak ők voltak egymásnak.
A két nővér ez idő tájt fiatalsága virágkorát élte.
Perdita elbűvölő volt,
Viola pedig eszes,
és persze a legelőkelőbb ruhákat viselte.
Mindig.
A barátaik és szomszédaik körében számos jóravaló fiatalember volt.
Jó pár hűséges kérő, és két-három férfi,
akik ellenállhatatlan udvarlók hírében álltak.
Valódi hódítók.
De Viola tudta, milyenek is valójában.
Mohók, haszonlesők, keselyűk.
Az apjuk teteméből akartak lakmározni.
Meggazdagodni a lányain keresztül.
Nem, az udvarháznak a családnál kell maradnia.
A nővérek irányítása alatt.
Különben az apjukkal együtt minden odavész.
Így Viola meghívta egy távoli unokatestvérüket.
Ez bizonyos Arthur Lloydot.
Korántsem volt kifogástalan.
De őszinte, eltökélt, intelligens fiatalember volt.
Tehetős, egészséges, nem túl nagyravágyó.
És a szívét még senkinek sem adta oda.
Viola gondoskodott róla, hogy érkezésekor távol legyen.
Így a megfáradt kuzin szórakoztatása Perditára maradt,
míg Viola a megfelelő pillanatra várt.
Ezalatt megtudta, hogy Arthur úriember volt.
Jóvágású, tanult, világot látott férfi.
Beszélt franciául, fuvolázott
és verseket szavalt, kifinomult ízléssel.
És ahogy Perdita őszinte érdeklődést kezdett érezni a férfi iránt…
Viola elmondta, hogy azért késett, mert vitába keveredett egy adóssal.
Egyesek lehetőséget láttak az apja halálában,
és nem hitték, hogy Viola ért a könyveléshez.
A történet igaz volt, de egyben színjáték is.
Viola érkezésének minden mozzanata meg volt rendezve.
Az arcán gyöngyöző izzadtság, az összekócolódott haja.
Az üzlet, a könyvelés.
A lovaglócsizma a hallban.
Még a mögötte lógó portré is.
Viola rendelte el így a dolgokat, hogy ezzel üzenjen Arthurnak.
Feleségül veheti őt vagy a húgát,
de nem kérdés, kié a valódi hatalom az udvarházban,
és hogyan zajlanak majd a dolgok.
Az esküvő szűk körben zajlott, lévén, hogy üzletről volt szó.
A frigy kedvezett Violának,
hiszen így ő maradhatott Bly úrnője,
és Perditának is, aki mindig is élvezte a másodszülötti rang kényelmét.
…a mai naptól fogva kitartok melletted,
jóban, rosszban, gazdagságban, szegénységben,
betegségben, egészségben,
szeretni és becsülni foglak,
míg a halál el nem választ.
Isten segedelmével…
örök hűséget fogadok neked.
Én, Viola, hites férjemül fogadlak téged, Arthurt,
a mai naptól fogva kitartok melletted,
jóban, rosszban, gazdagságban, szegénységben,
betegségben, egészségben,
szeretni és becsülni foglak…
míg a halál el nem választ.
És engedelmeskedni.
Szeretni, becsülni foglak, és engedelmeskedni fogok neked.
A lelkész úgy hitte, ártatlan tévedésről van szó.
De nem így volt.
Perditát nem lepte meg, hisz jól ismerte a nővérét.
Istent sem lephette meg, gondolta Perdita,
miközben az érdekházasság megköttetett.
Végtére is ő teremtette ilyennek.
A tranzakció megtörtént, az üzlet létrejött,
az udvarház megmenekült, így az ifjú Viola befelé kezdett figyelni.
Elaludt.
Felébredt.
Talán a szoba az oka, gondolta.
Az édesanyja szobája volt, a szülei ágya, most pedig az övé.
Korábban ismeretlen nyugtalansággal a szívében…
bolyongott.
Elaludt.
Felébredt.
Bolyongott.
Talán mégsem a szobával volt a baj.
Nem, talán valami másról volt szó.
Viola rájött, hogy a rendeltetésén túl
a házassága némi szerelemmel is tudott szolgálni.
Nem foglak édes szavakkal áltatni.
A világ kegyetlen.
De te erősebb vagy.
Bly a tiéd.
Megpróbálják majd elvenni tőled, ahogy tőlem is.
De én nem hagyom nekik.
Hegyeket fogunk megmozgatni, kislányom.
Csak te.
És én.
Mi ketten.
Azok voltak a boldog idők,
Isabel születése után.
De soha semmi sem marad ugyanolyan, idővel minden megváltozik.
A változás bejelentés nélkül érkezik.
Nem kíséri trombitaszó.
Nem, a változás lappangva jön.
Mire észrevesszük, hogy megérkezett,
addigra már beette magát az életünkbe.
Ami Violát illeti…
a gyanúja eleinte jelentéktelennek tűnt,
elhanyagolhatónak, mint azt a furcsa érzés a tüdejében.
Viola módfelett szeretett öltözködni, és roppant kifinomult ízlése volt.
A férje pedig elkényeztette őt.
Megszámlálhatatlan méternyi fényes selyem, szatén,
muszlin, bársony és csipke érkezett a világ minden tájáról,
a legdrágább fajtából.
Némelyik olyan értékes, mintha drágakövekből szőtték volna.
Mind Viola hozzáértő kezeiben landolt,
de ajkát sosem hagyták el kérkedő szavak.
Nem, az ajka csak betegségéről árulkodott,
amelyet végül képtelenség volt tagadni.
Nem pestises.
Hála istennek!
De nincs jó hírem.
Tüdőbaja van.
- Ez mit… - Mennyi idő?
- Ez mit jelent? - Mennyi ideje van hátra?
Hónapok. Legfeljebb pár hónap.
Jobb lenne, ha elkülönítve élne maguktól.
A lányunk.
Nem tud az anyja nélkül aludni.
Elkülönítve.
Kezelje őt!
Gyógyítsa meg!
- Nem tudom, meg lehet-e. - Meg fogja.
Isten segedelmével meggyógyítja őt.
Ne!
A mi ágyunkban akarok lenni.
Nem lehet, szerelmem.
A mi ágyunkban akarok lenni.
Arthur!
- Kérlek! - Isabel.
Gondolj Isabelre!
Miután mindent megpróbáltak,
a lelkész ismét eljött Blyba…
ezúttal azonban komorabb szertartást végzett,
mint korábban, amikor a házasság vidám énekét dalolta.
„Ha elmentem, és helyet készítettem nektek…
akkor ismét eljövök majd…
és magam mellé veszlek titeket…
hogy ahol én vagyok, ott legyetek majd ti is.”
Gyermekem…
utánam kell ismételned!
Mondd utánam!
„Ha elmentem, és helyet készítettem nektek…
akkor ismét eljövök majd, és magam mellé veszlek titeket…
hogy ahol én vagyok, ott legyetek majd ti is.”
Gyermekem, próbáljuk meg újra!
„Ha elmentem, és helyet készítettem nektek…”
Nem.
Mit mondtál?
Nem.
Nem megyek el.
Mondja meg az istenének…
hogy nem fogok elmenni!
Viola, muszáj elismételned!
Többé már nem a testedet kell megmentenünk, szerelmem!
Hanem a lelkedet.
- A lelked az, amiért aggódom. - Nem!
Perdita, ne!
Mondd meg nekik, nővérem!
Mondd meg a papnak, és az istennek, akinek hízeleg!
Mondj nekik nemet!
Az Úr azt akarja, tiszta lélekkel térjen haza.
Az Úr jobban is tudhatná. Ő teremtette ilyennek.
Ha azt mondja, nem megy, akkor nem is fog.
Az idő nem fogott ki rajta.
Napok, hetek, hónapok, évek teltek el.
A bolygók csak keringtek körbe-körbe a Nap körül.
És aztán…
Isabel!
…mire a Föld ötször megkerülte a Napot, minden megváltozott.
Isabel!
Még pár percet kérek.
El sem tudod olvasni azt a könyvet.
Eleget értek belőle.
Lefekvés!
Ahogy már mondtam, háromszor is.
Nem.
Egy gyors tánc.
Nem.
Csak egy.
- De ideje, hogy lefeküdjön. - Csak egy tánc.
Jó uram!
Látod?
Egyre ügyesebb vagy.
Már majdnem készen állsz.
- Zene is kell hozzá. - Nem, nem kell.
Ahhoz, hogy táncolni tanulj, csak számok kellenek.
Egy, két, há'!
Lép, két, há'!
Fordul, két, há'!
Nénikém, zene is kell, nem igaz?
Alvás kell.
Szörnyen unalmas vagy.
Valóban?
Tudsz egyáltalán táncolni?
Bizony, tudok táncolni, kisasszony!
Sosem láttalak táncolni.
Igaza van, Perdi!
Nagyon jól táncolok.
- Nem! - Egyetlen tánc.
Mutassuk meg a kis hölgynek, hogy kell ezt!
Egy, két, há'!
Lép, két, há'!
Fordul, két, há'!
Egy, két, há'!
Viola az orvosok és a papok jóslataira egyaránt rácáfolt.
Egyesek szerint csak a makacssága tartotta életben.
Anya, fent vagy!
Tudod, hogy nem mehetsz közel édesanyádhoz, drágám!
Miért keltél fel? A végén még meghűlsz.
Nem akartam kihagyni a bált.
Gyere, menjünk vissza a szobádba! Főzök gyógyteát.
Nem akarok teát. Beszélni akarok a lányommal.
Vigyél az ágyba!
Rendben.
- Bocsánatot kérek. - Nem kell.
- Én is tudok vele táncolni. - Tudom.
Tudok táncolni a saját férjemmel.
Nem kell átvenned tőlem.
Ezt, vagy bármi mást.
Sose tenném.
Jó éjt, nővérem!
A faluban azt beszélték, a halál eljött Violáért.
Valójában minden éjjel az első pár évben.
De a vörös szemű ló húzta sötét kocsit mindig elküldték a Bly-udvarház ajtajánál.
A sötét kocsit és vezetőjét végül annyiszor küldték el,
hogy többé nem merészkedett oda.
A kedvesem és én
A fűz alatt feküdtünk
Már nincs itt más, csak én
Szívemben bánat él
Szól a dal: Szomorúfűz, jaj !
Szívfájdalmat, bút ígér
Szól a dal: Szomorúfűz, jaj !
Míg a kedvesem vissza nem tér
- A lányommal akarok aludni. - Nem lehet, Viola!
De ma jobban érzem magam.
Minden nap ezt mondod, mégis egyre rosszabbul nézel ki.
A Bly-udvarház úrnője.
Nem akarok az lenni.
- Hazugság! - Viola! Nem akarok.
Hazug!
Ha Arthur néha közeledik felém, csak azért van, mert magányos.
És emberből van.
Az elmúlt öt évben az egyetlen házastársi kötelessége
a gyászolás volt.
- Nem engedem meg. - Nem fogod.
Tudom, észrevettem.
Gondolj a lányodra, Vi!
Gondolj Isabelre!
Mi marad neki? Milyen emlékeket fog őrizni rólad?
Erre az énedre fog emlékezni?
Szeretettel mondom, de ennél bármi jobb lenne.
Nem sokkal a hatodik év előtt, hogy Viola élőhalottként élt,
a szobájába rendelt minden ékszert és ruhát,
amit a betegsége előtt felhalmozott.
Nem az ékszereimmel temetnek el.
Vagy a ruháimmal.
Az ékszerek, a csipke, a selyem.
Hiúság nélkül mondhatom, hogy nekem már nem kellenek.
Értékes örökség lesz a lányunknak.
Szóval tartsd meg őket!
Vigyázz rájuk neki!
Amíg elég nagy nem lesz.
Lepelbe burkoltam őket…
rózsaszirmokat szórtam rájuk.
Az édesen illatozó sötétségben megőrzik a színüket.
Megígéred, Arthur?
Mit ígérjek meg?
Megígéred, hogy megőrzöd őket neki?
Őrizni fogod a kulcsot,
és senkinek nem adod oda,
csakis a gyermekünknek!
Ígérd meg!
Megígérem.
Az üzlet idővel egyre kevesebb pénzt hozott,
így Arthur egyre többet utazott.
Egyre távolabb hajózott az óceánon, egzotikus és gazdag helyekre.
Arthur távollétében a színlelés véget ért.
Talán az alkalom szülte.
Talán a tény, hogy a világon minden eléri azt a pontot,
amikor már nem bír el több terhet.
De aznap éjjel, a nővérével a karjaiban
Perditának támadt egy gondolata.
A szó már egy éve motoszkált benne.
Titkon egyre nagyobbra nőtt, akárcsak a furcsa érzés Viola tüdejében.
A szó éjjel-nappal elhomályosította a gondolatait.
A szó a mellkasából burjánzott, akárcsak Viola betegsége.
Makacsul szétterjedt a testében.
Egy suttogás a fülében, egy gondolat, ami elöntötte az elméjét.
És most ez a szó elkezdett lekúszni a vállán, a könyökén,
míg a kezében életre nem kelt.
A szó az volt:
„könyörület.”
De a szó hazugság volt.
Mert nem könyörületet érzett, nem az járt a fejében,
ahogy odarakta a kezét.
Hanem minden pofon, sértegetés,
minden egyes nap, minden pillanat, ami az utolsó kenet óta eltelt.
Egy másik szó volt az, ami ez idő alatt lassan megfertőzte őt.
A végén rájött, a szó nem a „könyörület” volt.
Nem, a szó mindig is az volt:
„elég.”
Arthur józanul, férfiasan viselte a gyászt.
ŐRZÖM
Ami az özvegyet illeti, aki ezután a Bly-udvarház urává vált,
rövidesen azt rebesgették róla, újra fog házasodni.
Legalább egy tucat fiatal hölgy volt,
akikről elmondhatjuk, nem rajtuk múlt,
hogy hat hónappal a hazatérte után
a jóslat még nem igazolódott be.
Perdita szemeiben ugyanis Viola lénye visszhangzott.
Egyre hangosabban…
elnyomva mások dalait.
Ahogy illendő, szűk körben házasodtak meg.
Szinte titokban.
Abban a reményben, ahogy azt viccelődve megjegyezték,
hogy a néhai Viola nem tudja meg.
35 ÉVET ÉLT
A nászéjszakájukon,
amikor Perdita elfoglalta nővére egykori ágyát,
mindkét fél megkapta, amire vágyott.
Arthur egy gyönyörű nőt,
akit vérvonala révén valamelyest már ismert.
Perdita vágyait azonban, ahogy észrevehették,
továbbra is homály fedte.
A házasságuk első három évében
az új Mrs. Lloyd nem ajándékozta meg gyermekkel a férjét.
Örökbefogadott lánya nem volt hajlandó anyaként tekinteni rá.
Arthurt pedig komoly pénzügyi veszteségek érték.
Emiatt jócskán vissza kellett fogniuk a kiadásaikat…
így Perdita szükségképpen szerényebb úrnő volt, mint a nővére.
Rég tudomására jutott,
hogy Viola fényűző ruhatárát egy ládába zárták,
hogy egy nap a lányáé legyen.
A ruhák a poros padláson sínylődtek a komor félhomályban.
Felháborítónak tartotta, hogy a káprázatos ruhák
elzárva várnak egy kislány parancsára.
Így aztán…
Viola halálának hatodik évfordulóján…
Perdita már nem bírta tovább.
A ház omladozik.
A pénzügyi helyzetünk reménytelen.
A megoldás pedig itt van, a fejünk felett.
Már cselédet sem tudunk fogadni,
de egy ládányi selyem, ékszer és vászon hever felettünk.
- Perdita… - Arra elég, hogy egyenesbe jöjjünk.
- Nem. - Ő is ezt akarná.
Ha tudta volna, milyen sanyarú sorsa jutunk,
milyen sorsa juttatsz minket.
- Én? - Igen.
Vagy nem te feleltél a pénzügyekért, drága férjuram?
Nem te vitted csődbe a családi birtokot?
Viola azt akarta, hogy Bly kivirágozzon.
Bármit megtett volna azért, hogy megmentse az udvarházat,
ezt te is tudod.
A láda Isabelé.
Az udvarház Isabelé.
Már azelőtt hagyjuk tönkremenni, hogy felnőne?
Egyszer és mindenkorra, Perdita…
ez nem vita tárgya.
És szörnyen csalódott leszek, ha újra szóba hozod az ügyet.
Rendben.
Jó tudni, hogy csak ennyire tartasz.
Hajlandó vagy feláldozni egy hóbort miatt.
Ez nem csak egy hóbort, kedvesem!
Ígéretet tettem.
Esküt.
Violának.
Hát persze!
Nem szeghetjük meg a neki tett esküt.
De ő milyen jogon fosztott meg minket a jövőnktől?
Milyen jogon tett téged ilyen gonosszá és kegyetlenné?
Elég ebből!
Perdita?
Most térjünk vissza, kedves hallgató, egy korábbi éjszakához!
Az éjszakához, amikor Viola elaludt.
Elaludt.
Felébredt.
Bolyongott.
Elaludt.
Felébredt.
Bolyongott.
Telt az idő.
Hogy mennyi, azt képtelenség volt megmondani.
Alvás.
Ébredés.
Bolyongás.
Alvás.
Ébredés.
Bolyongás.
És idővel, ahogy mindannyian szoktuk,
beismerte az igazat.
Beismerte, hogy halott.
Beismerte, hogy a férje továbblépett.
Beismerte, hogy a lánya nélküle fog felnőni.
Beismerte, hogy a szobája csak álom volt,
az elméje szüleménye, puszta hazugság…
a ládába zárt igazság helyett.
A purgatórium végén azonban ott várt rá a jutalom,
a tudat, hogy egy nap kinyílik az ajtó.
Egy nap a kulcs megfordul a zárban,
egy nap Isabel kinyitja az édesanyja ládáját,
és elnyeri a jutalmát.
Mindketten elnyerik.
Egymást követték a nappalok és az éjszakák…
és egy örökkévalóság után végre eljött a pillanat.
Amikor meglátta a férjét,
nem az idő nyomait látta rajta, csak a szomorúságot.
Csakis azt.
Így a fájdalomtól gyötörve…
elaludt és várt.
36 ÉVET ÉLT
Eltemették Perditát, és új életet kezdtek.
Az üzlet becsődölt, az udvarházat elvesztették.
Ha jogilag nem is, lélekben igen.
Végül elköltöztek, eladták az udvarházat,
és szerényebb életet kezdtek, amelyben csak kettejüknek volt helye.
Kettejüknek és…
Violának.
Legalább végre velük lehetett.
A férjével és a lányával.
Nem számított, hogy nem látják, nem érinthetik meg, és nem hallják.
Nem számított.
Velük lehetett, és csak ez számított.
Otthagyták Blyt, és vele együtt szinte minden ingóságukat.
Ez volt a jutalma a sok évnyi magány után.
A sok kín után, ami fáradt szívét gyötörte.
De Arthurból babonás ember lett,
miután látta az iszonyatot Perdita élettelen arcán.
Mindez ellentmondott a józan észnek, mégis biztos volt a döntésében.
Bármilyen átok is vitte el második feleségét,
nem hagyhatta, hogy jeges ujjaival a lányát is elragadja.
Se a lányát, se mást.
Ez a végső sértés, hogy a mocsaras tó mélyére vetették,
hogy a lánya nélküle fog nővé cseperedni,
és hogy teljesen magára hagyták…
Darabokra törte Viola szívét.
Az érzés, hogy valami hívogatja egy másik helyre,
a túlvilág felé, a halála óta egyre halványabb lett.
Most viszont teljesen elutasította.
Mérhetetlen akaraterejébe kapaszkodott,
mint a betegsége idején, és minden valószínűség ellenére
Viola nem ment sehová.
Willoughby idősebbik lányát, Lady Lloydot, Bly egykori úrnőjét
a pletykák szerint a saját makacssága tartotta ott.
Ellenállt a túlvilág vonzásának.
Ehelyett akaratereje saját gravitációs mezőt hozott létre,
amely örökre megváltoztatta a Bly-udvarház környékét.
Aztán újfent elaludt.
Felébredt.
És bolyongott.
Mintha rémálomból ébredt volna,
visszasétált az otthonába,
és minden alkalommal azt érezte, álmodik.
Úgy érezte, ha felmegy a hálószobájába,
amelyen egykor a férjével osztozott…
és újszülött lányával,
akkor talán véget ér a rémálom,
szépen bebújhat a meleget adó paplanok alá,
befészkelve magát a családja mellé,
akik mindvégig rá vártak.
Aztán csak bámulta az üres ágyat…
és emlékezett.
És az emlékek újra feltépték a sebeit.
A szíve ismét darabokra tört, és csak remélni tudta,
hogy a keblében égő fájdalmat enyhíti majd új udvarháza hideg, iszapos vize.
Az új otthona.
Majd újra elaludt,
és felejteni kezdett.
A feledés után felébredt.
És bolyongott.
Hogy hány éjszakán át bolyongott,
már nem számolta.
Csak előre figyelt,
csak az ágyra, az volt az egyetlen célja.
És a lányára, akiről minden ébredéskor azt hitte,
odafent várja majd.
Észre sem vette, hogy eltelt egy évtized,
mint ahogy azt sem, hogy a pestisjárvány idején
az üres udvarházba vitték azokat,
akik elkapták a halálos kórt, amely végigsöpört a falun.
Hol van?
Maga meg mit keres itt?
Nem biztonságos. Ezen a szárnyon nem lehet védőruha nélkül…
Hol?
A pestisdoktor meghalt,
és Viola azonnal megfeledkezett róla. Aztán különös dolog történt.
Úgy tűnt, Viola gravitációs mezeje,
amely a birtokhoz láncolta, és a purgatóriumában tartotta őt,
másokat is fogságba ejtett.
Elaludt, és ahogy álmában mindenki, felejtett.
A feledés után pedig felébredt.
És bolyongott.
Viola úgy-ahogy tudatában volt az ördögűzési kísérletének.
És nem menekült a lelkész sem, a második ember, aki Viola útjába állt.
Elaludt,
aztán felejtett, felejtett és felejtett.
És a feledésnek hála szörnyű gyötrelmeitől is megszabadult.
Minden elhalványul.
Minden. A test, a kövek, még maguk a csillagok is.
Az idő mindent elragad. Ez a világ rendje.
A múlt távolodik, az emlékek fakulnak, és azzal együtt a szellem is.
Az időnek semmi sem állhat ellen, még a lélek sem.
Ébredés, bolyongás és még több feledés.
Elfeledte a saját nevét, a húga nevét.
Ahogy az emlékei elhagyták, úgy eltűnt az arca is.
Olyan kevés emléke maradt,
hogy mikor egy éjjel egy gyermeket talált a lánya régi ágyában,
már arra sem emlékezett, hogy kit is akart ott látni.
Csak annyi rémlett neki, hogy azért ment oda,
mert egy gyermeket keresett.
És volt is ott egy gyermek.
Biztos ezt a gyermeket kereste.
Biztos.
Elaludt, és egyre csak halványodott.
És halványodott.
Vele együtt a többiek is.
A körülötte keringő lelkek…
a szegény lelkek, akiket a gravitációja a Bly-udvarházban tartott.
Ők is halványodtak.
Willoughby legidősebb lánya, Lady Lloyd, Bly úrnője
csak egy gondolat, egy érzés maradt.
Nem egy nő, egy ember, egy név vagy egy arc.
Csak szükség.
Szükség, és magány.
És harag.
A sorsa rémálom volt.
Mindenkinek ez a sorsa, aki Blyban ragad.
Ez lett a sorsa Viola húgának, aki a padláson élt elfeledve.
Arra sem emlékezett, hogy volt nővére,
akit megölt, és aki megölte őt.
Ez a sors várt mindenkire,
aki balszerencséjére keresztezte Viola útját.
Állj!
Elég!
A szegény inas is így járt,
oly sok évvel később.
Azok is, akik valahogy máshogy haltak meg a Bly-udvarházban.
Őket is fogságba ejtette Viola gravitációja,
ha fagyos kezei nem is.
Jót nem remélhet az, akit az a csapás ér, hogy a Bly-birtokon hal meg.
Bly áldozatai számára nincs remény, akár a sors végez velük,
a saját bűnük,
egy betegség vagy valaki más.
Úgy tűnt, az ifjú au pair számára sincs remény…
ugyanis miután oly sok halottat magára haragított,
azokat, akiket a gravitáció visszatartott,
végül a saját vesztébe rohant.
A feliratot fordította: Kiss Orsolya