ORIGINALNA NETFLIX SERIJA
-Trči. -A Miles?
Ne brini se. Moramo pobjeći odavde.
-Kamo idemo? -Ne znam. Bilo kamo.
Ne! Ne sviđa mi se ova igra!
-Ne idem! -Flora!
Ne možete me natjerati!
-Hajde! Moramo ići! -Milese! Gdje si?
Sredinom 17. stoljeća
u okrugu Hampshire živio je udovac.
Ime mu nije bitno.
Nazovimo ga g. Willoughby.
Respektabilno prezime, kakvo je bilo i njegovo.
Ostao je udovac nakon šest godina braka
i posvetio se odgoju svoje djece,
dvije kćeri pet godina razlike.
Starija se zvala Viola,
a mlađa Perdita,
u sjećanje na curicu rođenu prije nje, a koja je poživjela tek nekoliko tjedana.
Nakon smrti oca hitno su se morale udati.
Kao djeve izgubile bi kontrolu nad bogatstvom g. Willoughbyja
i imanjem u Blyu,
njihovim domom.
U to vrijeme žene nisu imale ništa.
Bez muškarca nisu imale ni sadašnjosti ni budućnosti.
Opet su bile djevojčice.
Ali sada bez ikoga na svijetu.
Sestre su tad bile u cvijetu mladosti.
Perdita na vrhuncu dragosti,
Viola dovitljivosti.
I naravno, Viola u najfinijim haljinama.
Uvijek.
Među muškarcima, prijateljima i susjedima bilo je mnoštvo rasnih momaka.
Nekoliko zaljubljenih mladića i pokoji na glasu kao vječni šarmer
ili osvajač.
No Viola je shvaćala što su zapravo.
Pohlepnici, oportunisti, strvinari.
Strvinari koji su se namjerili na leš njihova oca
kako bi razgrabili bogatstvo njegovih kćeri.
Ne, Bly mora ostati u obitelji,
u rukama sestara.
Inače će sve okopnjeti u istom grobu.
To je Violu navelo na poziv dalekom rođaku,
g. Arthuru Lloydu.
On nije bio plemićki uzor.
Bio je iskren, odriješit, inteligentan mladić.
Bogat u novcu,
zdravlju i ugodnim nadanjima.
I u zalihama nepotrošenih osjećaja.
Viola se pobrinula da ne bude prisutna kad stigne.
Stoga je Perdita morala ugostiti umornoga rođaka
dok je Viola čekala svoj trenutak,
pritom saznavši da je pravi gospodin.
Imao je privlačno lice.
Obrazovao se i putovao.
Govorio je francuski, svirao flautu,
i vrlo profinjeno čitao stihove na glas.
Taman kad se u Perditi počelo rađati zanimanje za mladića…
Viola je objasnila da kasni zbog spora oko neplaćenih stanarina.
Neki su ugledali priliku u očevoj smrti
i nisu pretpostavili da zna voditi bilance.
Priča je bila istinita, no sve je to bila predstava.
Štoviše, svaki je detalj Violina ulaska namješten.
Znoj na koži,
neuredna kosa.
Posao, bilance.
Čizme za jahanje u predvorju,
čak i portret onkraj sobe,
naručen u sklopu Violine prave poruke Arthuru.
Može oženiti nju ili njezinu sestru,
no nema rasprave o pravom vladaru imanja Bly
i njezinim postupcima.
Vjenčanje je bilo skromno,
kako i priliči braku iz interesa.
Pogodan ishod za Violu,
koja je htjela zadržati Bly u svojim rukama,
i pogodan ishod za Perditu,
koja je uživala u blagodatima rodne kuće.
…da te prihvaćam i nosim od ovog dana nadalje,
u dobru i zlu, bogatstvu i siromaštvu,
u bolesti i u zdravlju.
Ljubit ću te i poštovati
dok nas smrt ne rastavi.
Prema svetoj uredbi Božjoj
time te uzimam za ženu.
Ja, Viola, uzimam tebe, Arthure, za zakonitoga supruga,
da te nosim od ovog dana nadalje,
u dobru i zlu, bogatstvu i siromaštvu,
u bolesti i u zdravlju.
Ljubit ću te i poštovati
dok nas smrt ne rastavi.
I slušati.
Ljubiti, poštovati i slušati.
Vikar je vjerovao da je to nehotice izostavila.
Nije.
Perdita je dobro poznavala sestru i to je nije iznenadilo.
Nije ni Boga, pomislila je Perdita dok je sestrin strateški brak dobivao blagoslov.
Ipak ju je on takvu stvorio.
Transakcija je dovršena, posao dogovoren,
a imanje spašeno,
stoga se Viola povukla u sebe.
Spavala je.
Budila se.
Pomislila je da je problem u sobi.
Bila je to soba njezine majke, njezinih roditelja, a sad je njezina.
Njezino je srce prvi put ispunio nemir,
stoga je šetala.
Spavala je.
Budila se.
I šetala.
Možda problem nije bio u sobi.
Ne, možda je nešto drugo.
Viola je otkrila da povrh praktičnosti, njezin brak ipak krije i ponešto ljubavi.
Nemam uljepšanih riječi za tebe.
Život je borba.
No ti si dostojan borac.
Bly pripada tebi.
Pokušat će ti ga oduzeti kao što su meni.
No neću im to dopustiti.
Umjesto toga, nadići ćemo sva očekivanja.
Ti.
I ja.
Mi.
Nakon Isabelinog rođenja kućom je zavladao optimizam.
No ništa nije vječno, sve se s vremenom mijenja.
Promjene se rijetko najavljuju.
Ne objavljuju svoj dolazak na sva zvona.
Ne, promjene izranjaju.
Dok shvatimo da su stigle,
one su već zarile zube u nas.
Kod Viole…
sumnja je u početku bila malena i neupadljiva,
kao grebanje u njenim plućima.
Viola je neumjereno voljela haljine, a imala je najbolji ukus na svijetu.
Ukus kojem je njezin suprug ugađao.
Beskrajni metri luksuzne svile i satena,
muslina, baršuna i čipke iz svih krajeva svijeta.
Bez obzira na trošak.
Rijetke i raskošne tkanine, kao da su satkane od dragulja,
prolazile su kroz njezine lukave prste
bez riječi samohvale s njezinih usana.
Ne. S njezinih usana silazila je samo bolest,
naposljetku preočita da je ignorira.
Nije kuga.
Hvala Bogu.
Ali vijesti nisu dobre.
Pluća su bolesna.
-Što to… -Koliko ima?
-Što to znači? -Koliko ima, doktore?
Najviše nekoliko mjeseci.
Ja bih je odvojio od ostatka kućanstva.
Naša kći…
ne može spavati bez majke.
Odvojite je.
Liječit ćete je.
Izliječiti.
-Ne znam mogu li. -Hoćete.
Hoćete, tako vam Bog pomogao.
Ne.
Želim biti u našem krevetu.
Ne možemo, ljubavi.
Želim biti u našem krevetu.
Arthure.
-Molim te. -Isabel.
Misli na Isabel.
Kad su pokušali sve,
vikar se vratio u Bly,
no ovaj put izvesti daleko sumorniji obred
od vedre pjesme o braku koju je otpjevao prije.
„Kad odem i pripravim vam mjesto,
ponovno ću doći
i uzeti vas k sebi
da i vi budete gdje sam ja.“
Sestro,
morate ponoviti obredne riječi.
Ponavljajte za mnom.
Kad odem i pripravim vam mjesto,
ponovno ću doći i uzeti vas k sebi
da i vi budete gdje sam ja.
Sestro, pokušajmo ponovo.
Kad odem i pripravim vam mjesto…
Ne.
Što ste rekli?
Ne.
Ne idem.
Recite svojem Bogu
da ja ne idem.
Viola, moraš ponoviti obredne riječi.
Više ne liječimo tvoje tijelo, ljubavi.
Liječimo tvoju dušu.
-Za tvoju se dušu brinem. -Ne.
Perdita, nemoj.
Reci im, sestro.
Reci ovom svećeniku i Bogu kojem se ulaguje.
Reci im ne.
Bog želi primiti njezinu čistu dušu.
Onda se prevario.
On ju je stvorio takvu.
Ako kaže da ne ide, onda ne ide.
Vrijeme se nije osvrtalo na nju.
Dani su postali tjedni, mjeseci i godine.
Planeti nastaviše ravnodušno juriti oko Sunca.
A onda…
Isabel.
Pet krugova oko Sunca i sve se promijenilo.
Isabel.
Još nekoliko minuta.
Ne znaš ni čitati.
Znam dovoljno.
U krevet.
Kao što sam već triput rekla.
Ne.
Kratki ples.
Ne.
Samo jedan.
-Vrijeme joj je za krevet. -Samo jedan.
Dobri gospodine…
Vidiš?
Sve si bolja.
Mislim da si gotovo spremna.
Trebamo glazbu.
Nije istina.
Štoviše, za učenje plesa trebamo samo brojeve.
Je'n, dva, tri.
Korak, dva, tri.
Okret, dva, tri.
Teta, trebamo glazbu, zar ne?
Trebamo san.
Grozno si dosadna.
Je li?
Znaš li uopće plesati?
-Znam plesati, mlada damo. -Nikad te nisam vidjela da plešeš.
Ima pravo, Perdi.
Itekako znam plesati.
-Ne. -Samo jedan.
Pokažimo mladima kako se to radi.
Je'n, dva, tri.
Korak, dva, tri.
Okret, dva, tri.
Je'n, dva, tri.
Viola je nadživjela predviđanja liječnika i svećenika.
Neki su šaputali da se održavala na životu pukom tvrdoglavošću.
Mama, budna si!
Isabel, znaš da se ne smiješ približavati mami.
Zašto nisi u krevetu? Prehladit ćeš se.
Nisam htjela propustiti bal.
Idemo natrag u sobu, a ja ću pripremiti trave za čaj.
Ne želim čaj, želim razgovarati s kćeri.
Vodi me u krevet.
U redu.
-Ispričavam se. -Nema potrebe.
-Mogu i sama plesati s njim. -Znam.
Mogu plesati sa suprugom.
Ne moraš i to preuzeti na sebe.
To ili bilo što drugo.
Ne bih nikad.
Ugodan san, sestro.
Neki su seljani govorili da je smrt dolazila po Violu.
Čak i svake noći tih prvih nekoliko godina.
Tamna kočija upregnuta u konja crvenih očiju,
zaustavljena pred vratima imanja Bly.
Štoviše, tamna kočija i njezin kočijaš toliko su često zaustavljeni
da više nisu ni dolazili u Bly.
Ležali smo moj ljubljeni i ja
Ispod žalosne vrbe
No sad ležim sama
I žalujem pored stabla
Pjevam „O, tužna vrbo“
Pored stabla koje žaluje sa mnom
Pjevam „O, tužna vrbo“
Dok mi se moj ljubljeni ne vrati
Želim spavati pored nje.
Ne možeš, Viola.
Danas se osjećam bolje.
To kažeš svaki dan, a izgledaš sve gore.
Gazdarica imanja Bly.
Nije mi do toga.
-Lažeš. -Viola, zaista nije.
Lažljivice.
Ako me pogleda tu i tamo, to je zato što je usamljen.
I zato što je čovjek.
Zato što je žalovanje jedina bračna dužnost koju ispunjava.
-Neću to dopustiti. -Nećeš.
Primijetila sam.
Misli na nju, Viola.
Misli na Isabel.
Što joj ostaje? Kakvo će sjećanje na tebe nositi?
Hoće li to biti ova verzija tebe?
Volim te, no potrudi se da bude bilo koja druga.
Nešto prije šeste godine Violine živuće smrti
tražila je da joj donesu sav nakit i odjeću
koju je nagomilala prije bolesti.
Ne želim da me pokopaju s prstenjem.
Ili haljinama.
Moje prstenje, moja čipka i svila.
Sad mogu bez lažne taštine reći da mi više ne trebaju.
To će biti sjajna ostavina našoj kćeri.
Stoga ćeš ih zadržati.
Čuvati ih za nju.
Dok dovoljno poraste.
Bile su zaklonjene.
Prekrivene ružinim laticama.
Ta mirisna tama očuvala je boje.
Obećavaš li mi, Arthure?
Što to?
Da ćeš ih čuvati za nju.
Da ključ nećeš dati nikome
osim našem djetetu.
Obećaj mi.
Obećavam ti.
Novac je s vremenom kopnio,
stoga se Arthur morao posvetiti poslu
i putovati sve dalje, u egzotične i bogate prekooceanske krajeve.
Bez Arthura sve su maske pale.
Možda je bilo vrijeme.
Možda sve na svijetu ima točku urušavanja.
No te večeri, sa sestrom u naručju, u Perditi se pojavila misao.
Sama riječ došla joj je čitavu godinu prije toga.
Potajno je jačala kao grebanje u Violinim plućima.
Zaokupljala je njezine misli noću i danju.
Rodila joj se u prsima, kao i bolest u Violinim.
Odande se nemilice širila.
Šapat u uhu prelio se u sve misli.
Riječ se sad već šuljala niz rame i lakat,
dok nije zaživjela u njezinoj ruci.
Riječ je bila…
samilost.
I bila je laž.
Dok je pomicala ruku, srce i um nije ispunjavala samilost,
već svaka pljuska, svaka uvreda, svaki minuli dan,
svaki trenutak nakon posljednjeg pomazanja.
Čitavo to vrijeme druga se riječ udomaćivala u njoj.
Na kraju je shvatila da to nije bila „samilost“.
Ne, ta je riječ oduvijek bila…
„dosta.“
Arthur je žalio trezveno i muževno.
JA ČUVAM
Udovcu, sada apsolutnom gospodaru imanja, predviđali su skoru novu ženidbu.
Bilo je barem tucet kandidatkinja koje, doduše ne svojom krivicom,
nisu ostvarile predviđanje ni šest mjeseci nakon njegova povratka
jer je u Perditinim očima osjetio jeku Violinih.
Jeka je bivala sve glasnija
te je zaglušila pjesmu ostalih.
Kako i priliči, obred je bio uvelike privatan.
Gotovo tajan.
U šali se govorilo, možda u nadi da pokojna Viola ne čuje za njega.
PREMINULA U DOBI OD 35 GODINA
Prvu bračnu noć,
kad je Perdita preuzela postelju koja je pripadala sestri,
svaka je strana dobila ono za čime je žudjela.
Arthur je dobio prelijepu ženu,
donekle mu poznatu zahvaljujući obiteljskoj vezi.
No kao što ćete primijetiti, Perditine žudnje ostale su misterij.
Prve tri godine njihovoga braka nova gđa Lloyd nije uspjela zanijeti.
A njezina pokćerka uporno je odbijala smatrati je svojom majkom.
Arthur je pak trpio teške novčane gubitke.
Ta je okolnost uvjetovala stezanje remena,
stoga Perdita nije živjela glamurozno kao njezina sestra.
Odavno je saznala da je sestrina raskošna garderoba sklonjena za kćer
i da trune u nezahvalnoj tmini prašnjavoga tavana.
Gadila joj se pomisao da su te vrhunske tkanine
primorane čekati volju jedne djevojčice.
Stoga…
na šestu obljetnicu Violine smrti,
Perdita je izgubila strpljenje.
Kuća je oronula.
Financije su katastrofalne.
Rješenje nam leži iznad glava.
Ne možemo si priuštiti spremačicu,
a gore su zaključane svile, dragulji i tkanje.
-Perdita… -Dovoljno da ne potonemo.
-Ne. -Ona bi to htjela.
Da je mogla znati koliko ćemo nisko pasti,
koliko ćeš nas srozati…
-Ja? -Da.
Ili nisi odgovoran za naše financije, dragi?
Nisi li doveo naše imanje do bankrota?
Violi je najviše bilo stalo do imanja.
Učinila bi sve u svojoj moći da ga spasi i ti to znaš.
Ono je Isabelino.
Imanje je Isabelino.
Zar ga neće ni dočekati?
Jednom zauvijek, Perdita…
Ne dolazi u obzir.
I jako ću se razočarati ako to ponovno spomeneš.
U redu.
Barem znam koliko ti vrijedim.
Postala sam žrtva hira.
To nije hir, draga.
To je obećanje.
Zakletva.
Violi.
Naravno.
Ne smijemo pogaziti zakletvu Violi.
No tko je Violi dao za pravo pogaziti našu budućnost?
I natjerati te na podlost i okrutnost?
Završili smo.
Perdita?
Vraćamo se, dragi slušatelju, u jednu drugu večer.
Večer u kojoj će Viola zaspati.
Spavala je.
Budila se.
I šetala.
Spavala je.
Budila se.
I šetala.
I vrijeme je prolazilo.
Bilo je nemoguće dokučiti koliko je prošlo.
Spavanje.
Buđenje.
Šetanje.
Spavanje.
Buđenje.
Šetanje.
S vremenom, kao i svi,
sve je priznala.
Priznala je da je mrtva.
I da ju je suprug prebolio.
I da njezina kći odrasta bez nje.
I priznala je da je njezina soba san, ideja,
laž pretpostavljena istini o škrinji.
No na koncu ovoga čistilišta čekala ju je nagrada
u vidu spoznaje da će se vrata jednom otvoriti.
Brave će jednoga dana ugledati ključeve.
Jednoga dana Isabel će otvoriti majčinu škrinju
i preuzeti svoju nagradu.
Nagradu za njih obje.
Dan za danom, noć za noć,
nakon oceana vremena, taj je trenutak napokon stigao.
Na suprugu nije primijetila promjene uvjetovane vremenom. Samo njegovu tugu.
Samo to.
I tako shrvana…
spavala je i čekala.
Pokopali su Perditu i otišli si skrojiti novi život.
Posao je napušten, imanje izgubljeno.
Ako ne pravno, svakako duhom.
Otići će odavde, prodati imanje i potražiti mirniji, ponizniji život
skrojen samo za njih dvoje.
Njih dvoje i…
Violu.
Napokon. Barem će biti s njima.
Suprugom i kćeri.
Nema veze što je ne mogu vidjeti, dodirnuti ili čuti.
Nema veze.
Bila bi uz njih, samo joj je to bilo bitno.
Napuštali su Bly ostavljajući većinu imetka za sobom.
Njezina nagrada za tolike godine izolacije.
Za svu bol u njezinom umornom srcu.
No Arthur je postao praznovjeran.
Vidio je grozu na Perditinom beživotnom licu.
Njegovo je praznovjerje prkosilo razumu, no bio je nepokolebljiv.
Izgubio je Perditu zbog nekakve kletve.
Neće i kćer izložiti njezinim ledenim prstima.
Ni kćer ni ikoga drugoga.
Ova završna uvreda, prognanstvo na dno močvare
dok njezina kći izrasta u ženu,
ovo najgore napuštanje…
smrskalo je Violino srce.
Osjećaj da je nešto vuče na neko drugo mjesto,
neki drugi svijet,
izblijedio je u godinama nakon smrti.
No sad ga je otvoreno odbila.
Svakim atomom svoje čelične volje,
kao dok je bila bolesna, suprotno svim očekivanjima,
Viola nije htjela otići.
Najstarija Willoughbyjeva kći, nekoć lady Lloyd od Blya,
ostala je, šaputalo se, vođena pukom tvrdoglavošću.
Ignorirajući zov onoga svijeta stvorila je vlastitu gravitaciju,
gravitaciju volje,
koja će zauvijek promijeniti izgled imanja Bly.
I opet je zaspala.
Budila se.
I šetala.
Kao probuđena iz noćne more,
vraćala se u svoj dom,
svaki se put osjećajući kao da je sve to bio san.
Kao da će povratkom u svoju sobu,
sobu koju je nekoć dijelila sa suprugom
i tek rođenom kćeri,
noćna mora možda završiti.
Kao da će se uvući pod tople deke i nasloniti se na grudi svoje obitelji
koja je čitavo vrijeme čeka.
Dok bi buljila u praznu postelju,
sjetila bi se.
A svako prisjećanje bilo je nova rana.
Srce bi se iznova smrskalo, gorjelo u njezinim grudima.
Nadala se da tu okrutnu bol može ublažiti hladna i mutna voda njezine nove palače.
Novoga doma.
Stoga bi spavala
i zaboravila.
Kad bi zaboravila, budila se.
I šetala.
Koliko noći, koliko šetnji…
prestala je brojiti.
Mislila je samo na postelju koja je bila njezino odredište,
i na kćer, svaki put vjerujući da je čeka ondje.
Nije primijetila da je prošlo čitavo desetljeće
ili da je u selu izbila epidemija kuge, a da je prazna palača postala karantena
za smrtonosni kašalj koji je poharao njezinu zajednicu.
Gdje je ona?
Što radite ovdje?
Nije sigurno.
Ne smijete biti ovdje bez zaš…
Gdje?
I kad je liječnik umro,
odmah je zaboravljen, no dogodilo se nešto neobično.
Njezina izmišljena gravitacija koja ju je održavala na imanju,
držala je u njezinom čistilištu,
zarobila bi i druge.
Spavala je…
i kako to biva dok sanjamo, zaboravljala.
Kad zaboravi, opet se budila.
I šetala.
Viola je jedva primijetila vlastiti pokušaj egzorcizma.
I evo nam jadnoga vikara,
druge osobe koja se našla na Violinom putu.
Spavala je
i zaboravljala opet i opet i opet.
A zaborav je iznjedrio nadasve grozan udes.
Sve blijedi.
Sve. Tkivo. Kamen. Čak i zvijezde.
Vrijeme uzima sve. To je zakon ovoga svijeta.
Prošlost se gubi, sjećanja blijede, a isto se to uistinu dogodi i duhu.
Sve gubi bitku s vremenom,
čak i duša.
Budi se, šeta, još više zaboravi.
Zaboravila je ime.
Zaboravila je ime svoje sestre.
Istovremeno sa sjećanjima gubila je i lice.
Sjećala se tako malo
da je jednom u krevetu svoje kćeri zatekla djevojčicu,
no nije se mogla sjetiti čemu se nadala.
Tek se kroz maglu sjećala da je hodala dovde zbog djeteta,
a pred njom je bilo dijete. Sigurno je onda tražila nju.
Sigurno.
Spavala je i blijedila.
I blijedila. I blijedila.
Kao i drugi.
Duše uhvaćene u njezinu orbitu,
nesretnici u gravitacijskoj jami koju je načinila od imanja Bly.
I oni su blijedili.
Najstarija Willoughbyjeva kći, nekoć lady Lloyd od Blya,
sad je samo misao, samo osjećaj.
Nije žena, nije osoba. Nije ime ili lice.
Samo žudnja.
Žudnja…
i usamljenost.
I bijes. Njezina je sudba bila noćna mora.
Sudba svih zarobljenih u Blyu.
Sudba nekadašnje Violine sestre, sad zaboravljene na tavanu.
Nesvjesne da je imala sestru koju je ubila i koja je ubila nju.
Sudba svakoga tko bi se našao na njezinom uhodanom putu.
Prestani.
Prestani!
Sudba nesretnog sluge
mnogo godina poslije.
Sudba čak i onih koji su u Blyu skončali na drugi način,
koji su se zatekli u stisku Violine gravitacije
iako nisu bili u stisku njenih ledenih ruku.
Nema nade ni za koga tko ima nesreću umrijeti na imanju Bly.
Nema nade za žrtve Blya,
bile one žrtve sudbine,
poroka,
bolesti ili drugih žrtava.
Nema nade, čini se, za mladu guvernantu
koja se zamjerila tolikim mrtvima, nesretnim stanarima gravitacijske jame,
i koja je sad kročila na put svoje sudbe.
Prijevod titlova: Filip Lažnjak