‎UN SERIAL ORIGINAL NETFLIX
‎A venit corespondența.
‎- Mulțumesc. ‎- Cu plăcere.
‎CĂTRE DOMINIC WINGRAVE ‎WINGRAVE ȘI WINGRAVE, QC
‎Lordul Wingrave își prefera biroul ‎în locul apartamentului din Londra.
‎S-a închis acolo, ‎cufundat zi și noapte în munca lui,
‎în rutina lui nocturnă...
‎până i-a devenit cavou.
‎Până nu a mai avut loc pentru nimic.
‎Până s-a simțit în pielea lui.
‎La bine și la rău.
‎E dra Clayton.
‎- Și? ‎- Are vești despre copii.
‎Ce fac copiii?
‎Spune că sunt bine, dar e îngrijorată,
‎și ar vrea să vă ceară părerea ‎dacă vreți să programați un apel.
‎Spune că sunt oarecare probleme,
‎nimic alarmant, m-a asigurat, ‎dar ar vrea să vă pună la curent.
‎Nu e nevoie. Mă bucur că sunt bine.
‎Desigur.
‎Weekend plăcut!
‎Mulțumesc.
‎Scotch sau whisky în seara asta?
‎Scotch să fie!
‎Charlotte!
‎- E prea târziu? ‎- Nu.
‎- Sigur? ‎- E pe aproape.
‎Slavă Domnului! Am venit!
‎Nu cred că îi pasă în clipa asta.
‎Sarcina e prematură.
‎Se mai întâmplă.
‎Nu aș fi plecat dacă aș fi știut.
‎Dar ai ajuns la timp.
‎Nu puteam rata nașterea fiicei mele.
‎- Și spitalul? ‎- Era mai rapid să vină doctorul.
‎Trebuia dusă la spital.
‎Faci două ore până la spital. ‎Doctorul a venit în 40 de minute.
‎- Miles? ‎- E bine. Doarme.
‎Bine.
‎Sunt aici, dragă!
‎Uite-o pe fata mea!
‎Ce fac fetele mele?
‎Cum de te-ai trezit la ora asta?
‎Știam...
‎Știam că începi devreme joia.
‎Așa că mi-am zis să-ți aduc cafea.
‎Americanii și cafeaua...
‎S-ar putea să-ți placă.
‎- Noroc! ‎- Noroc!
‎Nici la cafea nu prea mă pricep.
‎Cum ți-a mers săptămâna?
‎A fost bine.
‎Da...
‎Copiii s-au purtat bizar.
‎Totul e cam bizar recent.
‎Și Owen nu mai e.
‎Nici tu.
‎O văd tot mai rar pe Hannah.
‎Umblă brambura...
‎de una singură.
‎Uneori, dispare ‎în mijlocul unei conversații.
‎Uneori, oamenii vor să fie singuri.
‎Te-ai trezit doar pentru asta?
‎Nu.
‎M-ai așteptat să mă întorc.
‎Știam că te întorci azi, dar...
‎Nu am avut vreun motiv aparte.
‎Copiii sunt treji?
‎Nu, dorm.
‎Deci te-ai trezit la răsărit?
‎Apoi ai mers pe vârful picioarelor ‎prin bucătărie să faci cafea,
‎doar ca să mă saluți la ora 06:00, ‎fără vreun motiv aparte?
‎Cochetezi cu mine, Poppins?
‎Fie!
‎Nu-mi place cum am lăsat lucrurile.
‎Cum le-am lăsat?
‎Aiurea.
‎Voiam...
‎Voiam să dreg lucrurile.
‎Mi-am zis să încep cu cafeaua.
‎Ești sigură?
‎Când pare că ești sigură...
‎ai obiceiul iritant să sari ca arsă, ‎de parcă ai văzut un gândac.
‎Poate e mai bine așa. Te plac.
‎Dar îmi place și viața mea de acum.
‎Plictisitoare.
‎N-aș vrea să fac valuri.
‎Trebuie să păstrăm lucrurile ‎plictisitoare, cum se cade, dară!
‎E un bar în Bly, nu?
‎Da.
‎Vrei să bem ceva?
‎Departe de casă.
‎Departe de toate astea.
‎Ar putea fi cam plictisitor, nu?
‎Îngrozitor de plictisitor, chiar.
‎O pot ruga pe Hannah ‎să aibă grijă de copii.
‎Iar tu și eu putem...
‎să bem ceva plictisitor...
‎într-un bar plictisitor...
‎și vom vedea ce iese.
‎Știi că locuiesc deasupra barului?
‎Ți-am mai spus, nu?
‎Am un apartament, ‎chiar deasupra barului plictisitor.
‎Flora?
‎Flora!
‎Uită-te la mine!
‎Ce faci?
‎Nu mă simt bine.
‎De când ești aici?
‎Abia m-am trezit.
‎Nu știu.
‎Cine e?
‎Miles?
‎Tu ești?
‎Stai!
‎Cine ești?
‎Mă auzi?
‎Eu sunt Flora.
‎Mami!
‎- Ce e? ‎- E un băiat în camera mea!
‎Miles! Fir-ar să fie!
‎Nu e Miles.
‎Nu e. E...
‎Unchiul Henry?
‎Bună, Flora!
‎De ce ești aici?
‎Nu m-am întors în oraș aseară.
‎- Henry a dormit aici. ‎- În camerele de oaspeți.
‎- Tocmai spuneam: „Bună dimineața!” ‎- Da.
‎Spuneai că e cineva în camera ta?
‎Haideți să vedeți! Repede!
‎Vezi? Nu e nimeni.
‎Acum nu, dar a fost.
‎Cu siguranță!
‎Nu mai spune că n-a fost!
‎Bine, a fost.
‎Un băiețel, zici?
‎Era mic, ca mine.
‎Nimeni nu e la fel de mic ca tine.
‎Dacă e un băiețel pe undeva,
‎și doar tu îl poți vedea,
‎poate vrea să fiți prieteni.
‎Nu, e ceva în neregulă cu el.
‎Are fața ștearsă.
‎Nu!
‎Nici nu are gură.
‎Atunci, cred că e un bun ascultător.
‎E cea mai importantă calitate ‎la un prieten.
‎Așa e.
‎Dacă te poate auzi, ‎poate i-ar plăcea poveștile tale.
‎Dar cum poate fi prietenul meu
‎dacă nu-mi poate spune cum îl cheamă?
‎I-ai putea da tu un nume.
‎Și o poveste numai a lui.
‎Și eu am avut un prieten ‎când eram de vârsta ta.
‎Chiar în casa asta.
‎Era soldat.
‎Mi-era foarte frică de el, ‎până când i-am dat o poveste.
‎L-a încântat povestea?
‎Da!
‎Aș putea face și eu asta.
‎- Să-i dau o poveste. ‎- Așa te vreau!
‎Când se întoarce tati din Scoția?
‎În curând, draga mea.
‎E ciudat.
‎Da?
‎Cred...
‎E fiindcă...
‎Cred că sunt prea mare. Nu-i așa?
‎Da, așa cred.
‎Simt că ar trebui să fiu mai mică.
‎Ar trebui să ai cinci ani, de fapt.
‎Atât aveai când s-a întâmplat asta.
‎Și de ce nu am cinci ani?
‎Nu am cinci ani, am opt ani.
‎De ce am vârsta greșită?
‎Știi de ce, nu?
‎- Fiindcă asta e o amintire. ‎- Într-adevăr.
‎M-am cufundat în altă amintire.
‎Așa e.
‎Se întâmplă din ce în ce mai des, nu?
‎Da.
‎Mă cufund într-o amintire sau alta...
‎Când încep să-mi dau seama,
‎se termină imediat ce vine...
‎Trezirea!
‎Trezește-te!
‎Salut!
‎Ai...
‎Ai ațipit. Din senin.
‎- Ce s-a întâmplat? ‎- Nu știu.
‎Îmi pare rău.
‎Sunt un pic indispusă.
‎Nu-i nimic.
‎Vrem să ne asigurăm că ești teafără.
‎Ce făceați?
‎Vorbeam.
‎Vorbeam despre plimbare. ‎Despre plimbarea ta de aseară.
‎Tu pur și simplu ai...
‎Părea că ai leșinat.
‎Ești bine acum?
‎Sunt foarte obosită.
‎Aș vrea să adorm iar.
‎Dar vreau vise... nu amintiri.
‎Un vis, de data asta.
‎Bine.
‎E dra Clayton.
‎Flora e somnambulă.
‎- E bine? ‎- Nu sunt sigură.
‎- Dacă e bine, e suficient. ‎- Și dacă nu e?
‎Dacă nu e, atunci de nu cheamă un doctor?
‎Da, domnule.
‎Reședința Flora.
‎Bună, Flora!
‎- Unchiul Henry la telefon. ‎- ‎Bună!
‎Ce mai faci, draga mea?
‎Mama ta...
‎Ce e cu mami?
‎Voiam să te întreb...
‎L-ai mai văzut pe băiețel?
‎Încă nu.
‎E în regulă, nu?
‎Lucrezi la o poveste pentru el?
‎Încerc, dar tati spune că e un „rod”.
‎Pardon?
‎Spune că e un fel de rod special. ‎Atâta tot.
‎Un ‎„‎rod al imaginației”, a spus.
‎Spune-i că totul are nevoie de o poveste.
‎Spune-i tu.
‎Tată, unchiul Henry e la telefon!
‎- Ce? ‎- Stai așa.
‎Spune că totul are nevoie de o poveste.
‎Mulțumesc, scumpete.
‎De ce ai sunat?
‎Salut! Te-ai întors.
‎Da, dar nu stau mult.
‎Am luat ultimul zbor din Glasgow.
‎A fost ceva spontan. Mă întorc mâine, ‎nu-ți face griji pentru caz.
‎Bravo!
‎Copiii sigur sunt încântați să te vadă.
‎De unde știai?
‎- Ce anume? ‎- Că m-am întors.
‎Atunci, de ce ai sunat?
‎Eu...
‎Te căutăm.
‎Te-am căutat la Glasgow ‎și nu am dat de tine.
‎M-am gândit că Charlotte va ști ‎dacă te-ai mutat la alt hotel.
‎Încă sunt la...
‎M-ai găsit. Ce se întâmplă?
‎Ei bine...
‎Mi-am răspuns singur la întrebare, ‎de fapt.
‎Cât timp am purtat conversația asta.
‎I-am dat de cap.
‎Bine.
‎Bravo!
‎Mersi!
‎Drum bun!
‎La dracu'!
‎Nu știu de cine încerci să te ascunzi.
‎Poți intra.
‎Așadar...
‎am luat și scotch, și whisky astă-seară.
‎Cel din '62, chiar!
‎Sigur ni-l mai permitem? ‎După ce Peter te-a lăsat în fundul gol?
‎Nu chiar gol.
‎Ce înseamnă un sfert de milion, ‎banii lui Miles?
‎La urma urmei, nu-s ai tăi.
‎I-am înlocuit pe toți ca...
‎Știi asta deja.
‎Nu știu de ce-mi bat capul ‎să-ți dau explicații.
‎Știi totul.
‎Probabil că a adormit deja.
‎Ți-ar răspunde bucătarul sau menajera.
‎Sau americanca aia drăguță.
‎Apelurile îi sperie, știi asta.
‎Comitetul de burse.
‎Trebuiau să se aștepte.
‎Au avut ani de zile să se prindă.
‎Recepționera s-ar putea ocupa de asta.
‎De asta... și de toată corespondența lui.
‎Mă descurc singur.
‎Ar putea anunța decesul, ‎ca să nu mai vină scrisori.
‎Tuturor. Ar putea înștiința corespondenții
‎fără să te deranjeze.
‎Nici n-ai afla.
‎Mă descurc singur.
‎Insiști să nu lași pe nimeni ‎să se ocupe în locul tău.
‎De fiecare dată când anunți pe cineva ‎despre deces,
‎lumea în care te poți preface ‎că fratele tău e în viață se micșorează.
‎- Nu-i așa? ‎- Nu mă prefac!
‎Atunci, renunță ‎la adresa de pe plicul ăsta.
‎Scrie o înștiințare de deces ‎pentru Dominic Wingrave și trimite-o.
‎Cum se simte?
‎A dormit toată ziua.
‎Nu are febră, am verificat.
‎Sărăcuța de ea e epuizată.
‎Ne-ai lipsit azi.
‎Unde ai dispărut?
‎Nu sunt...
‎Am fost prin preajmă.
‎Ce spune asta despre mine? ‎Nu-mi amintesc ce am făcut azi.
‎Dacă e la fel mâine, chem doctorul.
‎Da, așa e bine.
‎L-am sunat pe Henry, ‎dar nu m-a sunat înapoi.
‎Nu înțeleg. Adică...
‎cum poate cineva...
‎Sunt singura lui familie.
‎Henry nu mai e chiar el însuși.
‎Nu mai e...
‎de multă vreme.
‎De când au plecat Charlotte și Dominic.
‎Și nu s-au mai întors.
‎Charlotte și Dominic, evident...
‎dar nici Henry.
‎Toți trei...
‎s-au dus.
‎Cobori?
‎În curând.
‎Bine.
‎Putem merge în weekendul ăsta. ‎E Patrick Swayze!
‎În spectacol.
‎Încă n-ai plecat?
‎- Nu. ‎- A trebuit să spăl vasele.
‎Și mi s-a cerut să rămân.
‎Oare cine ți-ar cere asta?
‎Nu atinge aia.
‎O s-o pângărești.
‎Credeam că ai plecat de mult.
‎Eram aproape acasă ‎și mi-am spus: „Ce zi nasoală!
‎Poate Poppins are chef de plictiseală.”
‎Ce zici?
‎- Copiii... ‎- S-a rezolvat deja.
‎Mă ocup eu de lucruri aici, voi...
‎Mergeți să vă distrați.
‎- Avem totul sub control. ‎- Da.
‎Orice coșmar, bau-bau sau monstru
‎va fi judecat prompt...
‎într-un tribunal imparțial.
‎Haide!
‎Unde...?
‎Unde mergem?
‎Mă duci la pădure să mă omori?
‎Dacă mai vorbești, s-ar putea.
‎Vezi tu...
‎Nu sunt multe locuri secrete, ‎nici pe o moșie atât de mare.
‎- Însă acesta e special. ‎- Superb!
‎- Tu ai plantat-o? ‎- Da.
‎Ipomoea alba.
‎Greu de crescut în Anglia.
‎Da, dar...
‎Merită.
‎Da?
‎Nu-i așa?
‎Planta asta înflorește ‎doar două luni pe an, noaptea.
‎Fiecare boboc, doar o dată.
‎Astea vor muri până dimineață.
‎Mâine-seară, ‎noi boboci vor înflori și vor muri.
‎Peste trei săptămâni, planta va fi moartă.
‎La primăvară, va trebui să găsesc alta.
‎Multă muncă pentru o plantă ‎care înflorește doar o dată!
‎Așa văd eu oamenii.
‎Muncă epuizantă...
‎pentru mai nimic.
‎Toți?
‎Toți.
‎Chiar și tu.
‎Chiar și eu.
‎Mai ales eu.
‎Mi-am zis să te scutesc de muncă.
‎Să trecem direct la final.
‎Să încerc. Ce am de pierdut?
‎Uite cum stă treaba.
‎Bine.
‎Mama era Louise, tata era Dennis.
‎Dennis a cunoscut-o pe Louise ‎când ea avea 18 ani și el, 24.
‎Surpriză totală, un an mai târziu, ‎fratele meu, Denny.
‎Apoi eu, o surpriză mai mică, cred.
‎Tata lucrează într-o mină de cărbune.
‎E plătit puțin mai bine.
‎Dar nu prea trece pe acasă, ‎iar Louise, ei bine...
‎Louise e acasă cu copiii, ‎dar ea e ea însăși un copil.
‎Un copil cu doi copii ‎și un soț sub pământ.
‎Deci face ce fac copiii.
‎Se joacă.
‎Deci tata e în subteran, ‎iar mama e sub un tip.
‎Faza cu minele e...
‎Lucrul la care mă gândesc ‎cel mai mult acum...
‎Nu sunt plante acolo.
‎Nici urmă de viață.
‎Bărbații ăștia...
‎Îi trimitem în întunecimea aia ‎să sape după chestii moarte.
‎Atât de moarte, ‎încât s-au strâns în mormane.
‎Atât de bătrâne și lipsite de viață, ‎încât ard.
‎Astea erau viața lui.
‎Iar ea făcea tot ce putea ‎să se simtă vie.
‎Toată pulberea aia de moarte neagră ‎îi acoperă chipul...
‎Îi umple mâinile și plămânii ‎când iese la suprafață.
‎Nu vede nicio frunză, cracă sau floare ‎în lumea aia.
‎Când, în sfârșit, iese din acel mormânt...
‎Când se întoarce pe tărâmul celor vii...
‎râd de el.
‎Râd fiindcă întregul oraș știe ‎că noul bebeluș,
‎fratele meu Mikey, nu e al lui.
‎Deci Dennis își îngroapă capul ‎în funingine,
‎iar ei îl laudă pentru loialitatea sa...
‎dar râd că e încornorat.
‎Lui Louise, pe de altă parte,
‎îi spun pe nume, adică „târfă”.
‎La fel și fiicei.
‎La școală, pe stradă...
‎Bârfa ajunge acasă.
‎Denny vede roșu în fața ochilor
‎și încearcă să dea vina ‎pe toate femeile din familie.
‎În 1967, Louise o ia la sănătoasa.
‎Fuge.
‎Iar eu mă întorc acasă ‎și-l găsesc pe Mikey...
‎singur...
‎țipând din rărunchi.
‎Încă e un prunc ‎și nu înțelege cu ce a greșit.
‎Încerc să am grijă de el.
‎Sunt un copil.
‎Copiii nu pot crește copii.
‎Uit lucruri.
‎Cum ar fi o oală lăsată pe foc.
‎Într-o zi, avem un accident.
‎Cei de la Protecția Copilului ne despart.
‎Tata a făcut tot posibilul.
‎La cât a stat în subteran, ‎nu putea îngriji un copil...
‎darămite trei.
‎Așa că s-a afundat în țărână.
‎Apoi, părinți adoptivi.
‎O grămadă de bărbați ‎veștejiți și perverși, cu neveste acre,
‎care sperau să facă niște bani ‎îngrijind rebuturile locale.
‎Am plecat la Londra apoi.
‎M-am băgat în tot felul de belele.
‎Am fost închisă vreo doi ani.
‎Acolo m-am apucat de grădinărit.
‎Să îmi țin mâinile ocupate.
‎Dar îmi place la nebunie.
‎Iubesc să fac asta.
‎Atunci îmi devine clar...
‎că oamenii nu merită.
‎Dar plantele...
‎Le dai dragoste, trudă...
‎și hrană...
‎și vezi rezultatul.
‎Le vezi cum cresc, și totul are sens.
‎Așa, deci.
‎Oamenii sunt istovitori.
‎Chiar și cei mai buni.
‎Dar uneori...
‎din an în Paște...
‎cineva...
‎s-ar putea să merite efortul, ‎ca floarea asta.
‎Știu că ți-e greu.
‎Văd asta.
‎Știu că te apasă vinovăția.
‎Dar știu și că nu tu decizi ‎cine trăiește sau moare.
‎Nu e în puterea ta.
‎Oamenii sunt organici.
‎E un fapt. Suntem meniți să murim.
‎E natural... frumos chiar.
‎Totul se destramă, apoi se reclădește, ‎apoi se destramă din nou.
‎Fiecare lucru viu crește ‎din lucrurile moarte.
‎Lăsăm viață în urmă să ne ia locul.
‎Viața se reîmprospătează și renaște
‎și așa continuă ciclul.
‎Iar asta e mult mai bine
‎decât ca viața asta să fie zdrobită...
‎în adâncul Pământului...
‎într-o piatră care va arde ‎dacă e destul de veche.
‎E mult mai frumos ‎să urmărești mugurul și floarea.
‎Lăsăm viață în urmă să ne ia locul.
‎Ca floarea asta.
‎În asta stă toată frumusețea, ‎în mortalitatea ființei.
‎Doamne!
‎Ce o să ne facem?
‎Nu știu.
‎Nu am idee.
‎Asta e tot?
‎- Mai e o bucată în mașină. ‎- O aduc.
‎Dumnezeule!
‎Ce ai făcut?
‎Am găsit un domn în Sussex ‎care face astea.
‎E suficient de similară.
‎Nu putea să-i iasă perfect, desigur.
‎O să-și piardă mințile.
‎Voi rata petrecerea.
‎Sper s-o îmbunez așa.
‎Are șase ani, ‎va observa doar cadourile.
‎Nu aici.
‎Aduc ultima bucată.
‎Am putea s-o ascundem în birou ‎până la petrecere.
‎Sună bine. ‎Dragule, uite ce a adus fratele tău.
‎E minunată.
‎Scuze că voi rata petrecerea. Știi cum e.
‎- Te sun când ajung la Berlin. ‎- Sună grozav.
‎Doamne!
‎Ce...?
‎Ce faci aici, de unul singur, ‎pe întuneric?
‎Voiam o gustare mică înainte de culcare.
‎Pentru energie. ‎O să fie iureș de dimineață.
‎Cu toți copiii ăia făcând tărăboi.
‎Ar trebui să te odihnești și tu. ‎Vii la culcare?
‎Ziua Florei...
‎m-a pus pe gânduri...
‎despre seara aceea stranie.
‎Așa a fost?
‎Nu-mi amintesc prea multe.
‎Frumusețea nașterii.
‎E normal să uităm.
‎E o substanță chimică în creier.
‎Doar așa putem să mai facem unul.
‎A fost foarte prematură.
‎Da.
‎Într-adevăr.
‎Iar eu am fost șocat.
‎Dar, la cât de repede a venit...
‎nu era atât de mică pe cât ar fi trebuit.
‎Nu iese socoteala.
‎Cum adică?
‎Dacă nu s-ar fi născut prematur,
‎ci chiar la termen, nu ar ieși socoteala.
‎Trebuia să fie prematură, nu?
‎Altfel, ar însemna ‎că a fost concepută în august.
‎Cât eram în Rusia.
‎Șase ani.
‎Mi-a luat șase ani să fac socoteala.
‎Presupun că nu am vrut, nu?
‎Am fost plecat foarte des, nu?
‎Se pare...
‎O casă de mărimea asta...
‎Doar tu și Miles.
‎Singuri.
‎Îl iubești?
‎Guvernanta nu-și putea aminti ‎când mai fusese somnul atât de lin.
‎Poate că niciodată, își spuse.
‎Flora!
‎Flora, ce faci?
‎Unde sunt?
‎Ce se întâmplă? Ești bine? ‎Iar umbli în somn?
‎Eu... nu știu.
‎Cred că iar m-am cufundat.
‎Hai înăuntru!
‎De ce se întâmplă asta?
‎Îmi pare foarte rău pentru deranj.
‎Ieșisem la plimbare. ‎Nu voiam să vă sperii.
‎Luăm micul dejun?
‎Sunt de-a dreptul lihnită!
‎Scuze de deranj.
‎Dra Clayon a sunat încă o dată.
‎- Cred că ar trebui... ‎- S-a rănit cineva?
‎Au nevoie de ambulanță?
‎Nu cred că e așa simplu.
‎Iisuse, cât să-ți mai repet?
‎Nu-s disponibil dacă nu e cineva rănit!
‎Fir-ar să fie!
‎Fie!
‎Sun-o.
‎Salut!
‎Ce se întâmplă?
‎Pune alea în mașină, te rog.
‎Vei păstra biroul, asta se întâmplă.
‎Ce tot spui?
‎Nu vreau să mai văd astea vreodată.
‎Cât de prost m-ai crezut!
‎Cât de idiot!
‎- Nu știu... ‎- Bebelușii nu vin la program.
‎Dar ascultă-mă. Asta e partea importantă.
‎E fiica mea. În toate aspectele esențiale.
‎Când își julește genunchiul,
‎când o sperie un coșmar...
‎vine la mine.
‎Prima dată când un nesimțit ‎îi va frânge inima...
‎pe umărul meu va plânge.
‎Și când îi va cere tatălui ei ‎să o ducă la altar...
‎eu o voi face, nu tu.
‎Mă înțelegi?
‎Nu ți-a spus?
‎Ia te uită!
‎Sunt prezent când îți pică fisa.
‎M-am gândit.
‎M-am gândit la cuvântul potrivit.
‎Și mereu ajung la „izgonit”.
‎E pe aproape. E dur.
‎Dar nu suficient.
‎Merge deocamdată.
‎Ești izgonit, frățioare.
‎Ești izgonit din casa mea.
‎Ești izgonit de lângă soția mea, ‎de lângă copiii mei.
‎Izgonit.
‎Nu mai ai un frate.
‎Sau o nepoată.
‎Sau un nepot.
‎Pe nimeni.
‎Doar pe tine.
‎Iar tu, Henry...
‎Adevăratul tău eu...
‎e un ticălos hain.
‎Un demon grotesc, nu?
‎Te compătimesc.
‎Fiindcă tu trăiești cu el.
‎Va trebui să trăiești cu el.
‎Și e un monstru rânjitor.
‎Nu-i așa?
‎Cât de departe e India?
‎Mai departe decât „îmi va fi dor”, ‎dar mai aproape decât „adio”.
‎Știu la ce te gândești, ‎dar nu te îngrijora.
‎Va fi bine. ‎Sunt doar câteva săptămâni, dragă.
‎Pot să vin cu tine?
‎Câteva săptămâni ‎sunt un timp foarte îndelungat.
‎Nu vreau să rămân singură ‎cu Miles și dna Grose.
‎Iată!
‎Acesta este un talisman.
‎Obișnuiam să le fac.
‎Uneori le mai fac, din obișnuință.
‎De când eram de vârsta ta.
‎- Ce face? ‎- Protejează oamenii și îi face fericiți.
‎Se întâmplă din nou, nu-i așa?
‎Ce?
‎Nu sunt aici cu adevărat.
‎Sunt prea mare.
‎Nu iese socoteala.
‎Așa e.
‎Sunt cufundată în altă amintire.
‎La siguranță.
‎Mi-e dor de tine, mami.
‎Draga mea...
‎Ar trebui să te trezești.
‎- Îți amintești astea? ‎- Da. Era primăvară.
‎Cum poți mânca două porții? ‎Uite cum bagă!
‎Ați...
‎- Ce faceți? ‎- Flora!
‎Bună!
‎Luați cina fără mine.
‎Ce?
‎- Cum adică? ‎- Ai mâncat în camera ta.
‎- Owen ți-a făcut supă. ‎- A fost o mare reușită.
‎Nu-mi amintesc.
‎- Ți-am spus că nu e în apele ei. ‎- Pare bine.
‎Dar ciudată.
‎Nu-mi place jocul ăsta!
‎- Liniștește-te! ‎- Nu-mi place!
‎Probabil e unchiul tău.
‎Totul va fi bine, Flora. Nu-ți face griji.
‎Alo?
‎E încă o afurisită de farsă.
‎Chiar crezi că va răspunde cândva?
‎Devii jalnic.
‎Nu cred că ai vreun beneficiu.
‎Există o șansă să răspundă ‎o dată la zece apeluri.
‎S-ar putea să o auzi spunând: ‎„Reședința Flora.”
‎Improbabil.
‎Între timp...
‎te cred vreun pervers
‎care gâfâie în telefon.
‎Un dereglat.
‎Mizerabil, cinstit să fiu.
‎O luăm de la capăt!
‎Ei bine, nu e real, ‎dar ar trebui să deschizi oricum.
‎Iartă-mă că am venit aici.
‎Eram în apropiere și...
‎Nu eram în apropiere.
‎Am inventat o poveste. N-am mult timp.
‎Ce faci aici?
‎Eu...
‎Nu știu, s-o spun pe șleau.
‎Îmi pare rău.
‎Flora.
‎Îmi pare atât de rău! ‎Trebuia să-ți fi spus.
‎Ar fi trebuit să schimb multe.
‎Plecăm diseară.
‎În India.
‎Ne repetăm luna de miere ‎pentru câteva săptămâni.
‎Înțeleg.
‎- Voiam să-mi iau rămas-bun. ‎- Charlotte...
‎Voi face totul să meargă.
‎Căsnicia, familia.
‎Voiam să-ți spun eu...
‎de ce plec în călătorie.
‎Pot îndrepta totul.
‎Dar nu puteam pleca...
‎Te iubesc, Charlotte.
‎Știu.
‎Iubirea nu e totul.
‎Sunt mult mai multe aspecte.
‎Dacă nu te superi, ‎să sărim la partea mea preferată.
‎Nu, te rog.
‎Te doare. Cu adevărat. ‎Vreau să mai văd o dată.
‎- Nu. ‎- Noaptea în care ne-am cunoscut.
‎Haide, răspunde!
‎- Nu. ‎- Dar trebuie.
‎Știi asta.
‎- Nu vreau. ‎- Dar mereu o faci.
‎Haide, n-ai de ce să te temi. Știi cine e.
‎E consulatul britanic din India.
‎Nu, te rog.
‎Au vești groaznice.
‎- Te rog. ‎- A avut loc un accident.
‎Alo?
‎Da, la telefon.
‎Scuze, ați putea repeta?
‎Ce fel de accident?
‎Dar sigur sunt teferi.
‎Vă înșelați.
‎E o greșeală.
‎N-a fost așa de rău, nu?
‎A fost infernal.
‎De fiecare dată, la fel.
‎Nu. Nu asta a fost cel mai rău.
‎Nici măcar pregătirile de înmormântare ‎sau sicriele goale.
‎Nu.
‎Infernal a fost să suni la Bly,
‎să le dai veștile,
‎iar vocea ei să fie ‎prima pe care ai auzit-o
‎când a ridicat receptorul.
‎Vocea ei delicată spunând:
‎„Reședința Flora.”
‎Vorbește în somn, umblă în somn.
‎Nu o duce bine.
‎Nu.
‎Așa e.
‎Nu știu ce să mai fac.
‎Cred că o voi duce la doctor ‎mâine-dimineață.
‎Are nevoie de psiholog.
‎Făceam terapie la pușcărie.
‎Nu-mi plăcea. Credeam că e inutilă.
‎Psihologa mea, Tamara, era neabătută.
‎Un adevărat copoi.
‎Am dat din gură ca să mă lase în pace.
‎După o lună, am observat că dorm noaptea.
‎Da.
‎Poate că ai dreptate.
‎Eu plec.
‎Ar trebui măcar să mă schimb.
‎Atunci...
‎ai putea să te întorci.
‎- Diseară? ‎- Da.
‎Diseară.
‎Nu știu, Poppins.
‎Ai treabă de nu-ți vezi capul.
‎Oricum o să fac noapte albă ‎ca să fiu cu ochii pe ea.
‎Noapte bună!
‎Doar noapte bună!
‎Mai sunt și alte nopți, ‎și vor mai fi și dintr-altele.
‎Promiți?
‎Promit.
‎Ducă-se naibii!
‎Iar asta?
‎E deconectat.
‎Probleme cu telefonul?
‎Telefonul e deconectat.
‎Și?
‎Nu ar trebui. Era în regulă mai devreme.
‎Sunt sigur că nu e nimic.
‎- Ce faci? ‎- Plec.
‎- Ce? ‎- Mă duc la Bly.
‎Ești nebun?
‎E un drum de trei ore, ‎iar tu bei încontinuu de... doi ani.
‎Nu e un motiv.
‎Ce rost are? Bona se ocupă.
‎Oricum nu poți face nimic.
‎Am un presentiment groaznic.
‎Deci asta era!
‎Nu m-am mai simțit așa de când...
‎Deci te vei duce la Bly? ‎Vor fi încântați să te vadă.
‎Poate le vei spune copiilor ălora
‎în ce fel le-au murit părinții.
‎Le poți spune ‎de ce au plecat în călătoria aia.
‎Salut!
‎Stai!
‎Mă auzi?
‎Aici erai!
‎Nu te teme.
‎Scuze că m-am speriat data trecută.
‎Am fost nepoliticoasă.
‎Am hotărât să-ți dau o poveste.
‎Sărman băiat!
‎Îmi pare rău pentru fața ta.
‎Poftim!
‎Încearcă asta.
‎Așa, vezi?
‎Acum să găsim o poveste doar a ta.
‎Iar am făcut-o, nu?
‎M-am cufundat în altă amintire.
‎În seara când am făcut asta,
‎când ți-am dat o față nouă,
‎aveam doar cinci ani.
‎Nu-i așa?
‎De ce îmi tot faci asta?
‎Spune-mi!
‎De ce mă tot dai la o parte?
‎Dră Jessel!
‎Haide!
‎Ajunge!
‎Nu-mi place jocul ăsta.
‎Nu te mai ascunde de mine.
‎Vreau să vorbesc cu tine.
‎Sunt foarte supărată.
‎De ce? Totul e bine.
‎- E absolut... ‎- Nu e!
‎M-am săturat să mă cufund.
‎M-am săturat să uit lucruri ‎și să mă port ciudat.
‎Și ca Miles să fie ciudat.
‎Ce are Miles?
‎Miles e absolut încântător,
‎mai puțin când nu e.
‎Nu e încântător?
‎Nu e Miles.
‎Nu. Nu face asta!
‎Nu trebuie să mai faci asta!
‎Întoarce-te și lasă-mă să te văd!
‎Ce îmi faci?
‎- Eu... ‎- Flora.
‎Flora.
‎Vino încoace!
‎E în regulă.
‎E doar dra Jessel.
‎Miles!
‎Ei bine... Ce stânjenitor!
‎Miles!
‎Ce? Flora!
‎Flora! Nu, Flora!
‎Flora!
‎Unde ești?
‎Flora, unde ești?
‎Flora!
‎Flora, trebuie să plecăm.
‎Haide!
‎Îmi pare rău.
‎Subtitrarea: Șerban Dudău