EN ORIGINALSERIE FRA NETFLIX
Posten har kommet.
-Takk. -Bare hyggelig.
Lord Wingrave foretrakk kontorets fire vegger
foran komforten i leiligheten i London.
Han fanget seg selv der, dag og natt, nedsnødd i arbeid,
i sin nattlige rutine,
til han ble begravd i det.
Helt til det ikke var plass igjen på innsiden til noe annet.
Helt til han følte seg som seg selv.
På godt og vondt.
Miss Clayton ringte.
-Og? -Bare en oppdatering.
Ville fortelle om barna.
Hvordan har barna det?
Hun sier de har det bra, men hun er bekymret,
og hun vil gjerne forklare, om du vil avtale en samtale.
Hun sier det er noen ting, ikke noe alvorlig, men…
Noen ting du kanskje vil høre om.
Det trengs ikke.
Jeg er glad barna har det bra.
Selvsagt.
Ha en fin helg.
Takk.
Whisky eller bourbon i kveld?
Da blir det whisky.
Charlotte!
Er jeg sen?
-Du rakk det. -Rakk jeg det?
-Ja, hun har ikke født ennå. -Takk gud. Charlotte, jeg er her!
Hun bryr seg ikke om det nå, helt ærlig.
Hun kommer tidlig. Ganske tidlig.
Det skjer, vel?
-Jeg hadde aldri dratt om jeg visste det. -Du rakk det.
Jeg går ikke glipp av fødselen til datteren min.
-Hva med sykehuset? -Raskere å få en lege hit.
Vi burde dra på sykehuset.
Det er to timer unna. Legen var 40 minutter unna.
-Miles? -Bare bra. Han sover.
Ok.
Jeg er her, kjære.
Jenta mi.
Jentene mine. Hvordan har jentene mine det?
Jeg ser deg ikke ofte så tidlig på morgenen.
Ja, jeg visste… at du begynner tidlig på torsdager.
Så, jeg tok med kaffe til deg.
Amerikanere og kaffe.
Kan hende du liker det.
Takk.
Skål.
Jeg er ikke best på kaffe heller.
Hvordan har uken din vært?
Helt grei.
Ja…
Barna har vært litt rare i det siste.
Alt har vært litt rart.
Owen er ikke her.
Ikke du heller.
Jeg ser mindre av Hannah.
Hun bare går ut, tenker jeg.
Alene.
Av og til snur jeg meg, og så er hun borte.
Noen ganger trenger folk å være alene.
Sto du opp bare for dette?
Nei.
Du ventet på at jeg kom tilbake.
Jeg visste du kom tilbake i dag, men…
Nei, ingen spesiell grunn.
Er barna våkne?
Nei, de sover.
Så du sto opp med sola.
Og du lister deg rundt på kjøkkenet og lager fæl kaffe alene
bare for å si hei seks om morgenen av ingen spesiell grunn?
Poppins, din flørt.
Greit.
Jeg likte ikke måten vi avsluttet ting på.
Og hvordan var det?
Feil.
Og jeg ville…
Jeg ville begynne å gjøre noe riktig. Så jeg tenkte å begynne med kaffe.
Er du sikker på det?
For hver gang jeg tror du er sikker, har du for vane å hoppe til
som om du så et ekkelt insekt.
Kanskje det er til det beste. Jeg liker deg.
Men jeg liker også livet mitt som det er. Fint og kjedelig.
Jeg vil ikke forstyrre det.
Må holde ting ordentlig kjedelig, må vi ikke?
Det er en pub i Bly, sant?
Det er det.
Vil du ta en drink?
Vekk fra huset.
Vekk fra alt dette.
Det er litt kjedelig, eller hva?
Kan være fryktelig kjedelig.
Jeg kan be Hannah passe barna en kveld.
Og du og jeg…
…kan ta en kjedelig drink…
…på en kjedelig pub…
…og se hvor det tar oss hen.
Du vet jeg bor over den puben?
Jeg har allerede sagt det.
Har en liten kåk. Rett over den kjedelige, lille puben.
Flora?
Flora!
Du.
Hva gjør du?
Jeg føler meg ikke bra.
Hvor lenge har du vært her ute?
Jeg våknet akkurat.
Jeg vet ikke.
Hallo.
Miles?
Er det deg?
Vent!
Hvem er du?
Hørte du meg?
Jeg heter Flora.
Mamma!
-Hva er det? -Det er noen på rommet mitt. En gutt.
Miles!
-For guds skyld. -Det er ikke Miles.
Det er ikke det. Det er…
Onkel Henry?
Hallo, Flora.
Hva gjør du her?
Jeg kjørte ikke til byen i går kveld.
-Onkel Henry ble over. -På et av gjesterommene.
Jeg sa bare god morgen nå.
Ja.
Jeg hørte du sa noen var på rommet ditt.
Kom! Se, fort!
Ser du? Ingen der.
Ikke nå, men det var det.
Det var det, uten tvil.
Slutt å si at det ikke var det.
Greit, det var det.
Det var en liten gutt, sa du?
Liten, som meg.
Ingen er da så liten som deg.
Om det er en liten gutt, og du er den eneste som kan se ham,
vil han kanskje være din venn.
Nei, det er noe i veien med ham.
Ansiktet hans er ikke ferdig.
Å nei.
Han har ikke munn engang.
Han burde være en veldig god lytter, da.
Det er ingenting som er viktigere enn det i en venn.
Det stemmer.
Om han kan lytte, så vil han kanskje høre historiene dine.
Men hvordan kan han være min venn om han ikke kan si hva han heter?
Kanskje du kan gi ham et navn.
Du kan gi ham en egen historie.
Jeg hadde også en venn på din alder.
I dette huset, faktisk.
Han var soldat,
og jeg var veldig redd ham, til jeg ga ham en historie.
-Ble han glad da du ga ham en? -Ja, det ble han.
Kanskje jeg kan gjøre det.
-Gi ham en historie. -Sånn skal det låte, søte deg.
Når kommer pappa hjem fra Skottland, mamma?
Snart, elskling.
Dette er rart.
Er det?
Jeg tror…
…fordi…
Det er vel fordi jeg er for gammel.
Er det ikke?
Ja, det må vel være det.
Jeg føler at jeg burde vært småere.
Du burde være fem år, faktisk.
Du var fem år da dette skjedde.
Så, hvorfor er jeg ikke fem år?
Jeg er ikke fem år, jeg er åtte år. Hvorfor er alderen min feil?
Du vet hvorfor, ikke sant?
Fordi dette er et minne.
Det stemmer.
Jeg ble gjemt bort i et annet minne igjen.
Det stemmer.
Dette skjer mer og mer, gjør det ikke?
Jo.
Jeg blir gjemt bort i alskens minner,
og så skjønner jeg det,
og det er over så fort jeg…
Våkne opp.
Hei.
Hei, du bare…
Du bare sovnet.
Du bare…
Hva skjedde?
Jeg vet ikke.
Unnskyld.
Det skjer noe rart.
Det går bra, vi…
Vi vil passe på at du har det bra.
Hva gjorde dere?
Vi pratet.
Vi pratet om gåturen.
Gåturen din i går kveld.
Og…
Og du bare…
Det så ut som du besvimte, men…
Går det bra nå?
Jeg er ganske sliten.
Jeg vil sove igjen.
Men å drømme…
…ikke se et minne.
Drømme denne gangen.
Ok.
Det er Miss Clayton.
-Sa Flora har gått i søvne. -Og hun har det bra?
Jeg er usikker.
Om hun har det bra, er det alt.
Og hvis ikke?
Hvorfor ringer hun ikke en lege da, for pokker?
Ja, sir.
Floras familie.
Hallo, Flora.
Det er onkel Henry.
Hallo.
Hvordan går det, kjære?
Er moren din…
Hva med mamma?
Jeg mener å si…
Har du sett den lille gutten igjen?
Å nei, ikke ennå.
Det er jo fint, eller?
Finner du på en historie til ham?
Jeg prøver.
Men pappa sier han er en type bilde.
Unnskyld?
Han sier han er en spesiell type bilde. Det er alt.
Inn-bild-ning, sier han.
I fantasien min.
Si til faren din at selv innbilninger trenger en historie.
Si det selv.
Pappa, onkel Henry er i telefonen!
Hva?
Vent litt.
Han sier innbilninger også trenger historier.
Takk, vennen.
Hva skjer nå?
Hei, du er tilbake.
Ja. I en kort stund.
Kom med siste flyet fra Glasgow i går.
Var litt spontant, men…
Men ikke tenk på saken. Jeg drar tilbake i morgen.
Bra jobbet.
Barna er nok sjeleglad for å se deg.
Hvordan visste du det?
Hva da?
At jeg var tilbake.
Eller… Hvorfor ringte du?
Jeg…
Jeg prøvde å finne deg.
Jeg ringte Glasgow, men fikk ikke tak i deg.
Jeg tenkte Charlotte ville vite det om du hadde byttet hotell.
Nei, jeg er fortsatt på…
Uansett, du fant meg. Hva skjer?
Vel, jeg…
Jeg har svart på mitt eget spørsmål.
Mens vi har pratet.
Jeg fant ut av det.
Ja vel.
Bra jobbet.
Jo da.
God tur.
Faen.
Vet ikke hvem du gjemmer deg for.
Får vel komme inn.
Så…
Vi gikk for whisky og bourbon i kveld.
Årgang 1962, til og med.
Sikker på at vi har råd?
-Etter at Peter robbet deg til skinnet. -Ikke til skinnet.
Hva er vel en kvart million, og fra pengene til Miles, ikke dine.
Jeg erstattet det som…
Dette vet du.
Vet ikke hvorfor jeg forklarer det for deg.
Du vet alt.
Hun sover nok nå.
Du får kokken igjen, eller hushjelpen.
Eller den søte, lille amerikaneren.
Telefonene skremmer dem.
Det vet du.
Stipendforeningen.
De burde vite bedre, eller?
De har hatt flere år på seg.
Resepsjonisten kan ta seg av det.
Dette… og alle brevene hans.
Jeg er i stand til det.
Hun kan sende ut melding om dødsfall og stoppe posten.
Kan sende et dusin.
Kan sende ut melding hver gang noe kommer
uten å plage deg med det. Du trenger ikke å vite det.
Jeg er i stand til det.
Du insisterer på å gjøre det så ingen andre gjør det,
for hver gang du sender ut en melding om dødsfall,
så kan verden der du later som at broren din lever krympe inn litt.
Ikke sant?
Jeg later ikke som en jævla dritt.
Så skriv adressen på denne konvolutten,
lag en kladd av meldingen om Dominic Wingraves dødsfall
og legg den i postkassa.
Hvordan har hun det?
Hun sov hele dagen.
Ikke noe feber. Jeg sjekker ofte.
Stakkaren må være utslitt.
Vi savnet deg i ettermiddag.
Hvor ble du av?
Jeg var ikke…
Jeg var vel her omkring.
Hva sier det om meg? Jeg husker knapt denne ettermiddagen.
Om hun er sånn i morgen, ringer jeg legen.
Ja, det høres bra ut.
Jeg ringte Henry, men…
Han ringte ikke tilbake. Jeg forstår det ikke.
Hvordan kan et menneske…
De er hans eneste familie.
Henry er ikke akkurat seg selv lenger.
Ikke egentlig. Han har ikke vært det på lenge.
Siden Charlotte og Dominic dro på den fordømte turen.
Ingen av dem kom tilbake. Ikke Charlotte og Dominic, så klart.
Men ei heller Henry.
Alle tre ble bare…
…borte.
Kommer du ned?
Snart.
Greit, det.
Vi kan dra…
Vi kan dra i helga. Det er Patrick Swayze.
Det er konsert.
Er du fortsatt her?
-Å ja. -Ja, jeg måtte vaske opp.
Og jeg ble bedt om å bli.
Hvem ba deg om noe sånt?
Ikke rør den. Du vil bare skjende den.
Jeg trodde du dro for en stund siden.
Jeg var halvveis, og så tenkte jeg: "Tøff dag.
Kanskje Poppins har lyst til å kjede seg litt."
Hva sier du?
-Barna… -Det er tatt hånd om.
Jeg har kontroll.
Bare kos dere.
-Vi har kontroll her. -Ja.
Alle mareritt, busemenn og monstre under senga
vil bli tatt hånd om raskt og rettferdig i en upartisk rettssak.
Kom.
Hvor…
Hvor skal vi?
Tar du meg med ut her for å drepe meg?
Fortsett å prate, så kan det hende.
Så…
Det er få hemmelige plasser, selv på en så stor eiendom.
-Men denne er spesiell. -Jøss, det er vakkert.
-Plantet du det? -Ja.
Det er en måneblomst.
Vanskelig å gro i England.
Ja, men…
…verdt det.
Er det?
Er det ikke det?
Denne planten blomstrer bare to måneder i året. Og bare om nettene.
Hver knopp, bare én gang.
Disse blomstene er døde i morgen.
I morgen kveld vil nye knopper blomstre, og så vil de dø.
Om tre uker vil hele planten dø.
Til våren må jeg plante en helt ny måneblomst.
Det er mye jobb for en blomst som bare blomstrer én gang.
Det er sånn folk føles for meg.
Utmattende innsats…
…med lite resultater.
Alle sammen?
Alle sammen.
Selv du.
Selv jeg.
Spesielt jeg.
Så jeg tenkte å spare deg for krefter.
Hoppe til slutten.
Ta en sjanse.
Hvorfor ikke?
Nå skal du høre.
Ok.
Mamma het Louise.
Pappa het Dennis.
Dennis møtte Louise da hun var 18.
Han var 24.
Kjempeoverraskelse, ett år senere kom broren min, Denny.
Jeg var en mindre overraskelse.
Pappa begynner å jobbe i en kullgruve. Det er mer penger.
Litt mer, men han er nesten aldri hjemme nå.
Louise er hjemme med barna, men hun er fortsatt et barn selv.
Et barn med to barn, og en mann 600 meter ned i bakken.
Hun gjør det barn gjør.
Hun leker.
Pappa er under bakken, og mamma er under en eller annen fyr.
Greia med kullgruver…
Det jeg tenker på mest, nå som jeg er eldre…
Det er ingen planter der nede.
Ikke noe liv.
Disse mennene…
Vi sender dem ned i mørket for å grave etter noe dødt.
Så dødt at det er klumper av døde ting,
så gamle og livløse at de bokstavelig talt vil brenne,
og det var livet hans.
Mens hun gjorde det hun kunne for å føle seg levende.
All den døden,
den mørke, pulveraktige døden over hele ansiktet hans,
hendene hans, lungene hans, når han kommer opp.
Det er ingen blader, kvister eller blomster i hans verden,
og når han klatrer opp av den graven
og tilbake til de levendes verden…
…så ler de av ham.
De ler fordi hele byen vet at den nye babyen,
lillebroren min Mikey, ikke er hans.
Dennis begraver hodet i soten,
og de hedrer ham for hans lojalitet mens de mobber ham for å være en hanrei.
Louise, på den andre siden,
kalte en spade for en spade, og de kalte mamma for hore.
Kalte dattera det også. Mobbet henne på skolen og i gata.
Det når hjemmet.
Lille Denny bidrar til det,
prøver å redde sitt eget skinn ved å klandre kvinnene i familien
og i 1967 stikker Louise av.
Hun stikker,
og jeg kommer hjem fra skolen og finner Mikey…
…alene…
…der han skriker for livet.
Han er fortsatt en baby. og han vet ikke hva han har gjort galt.
Jeg prøver å ta vare på ham.
Jeg er bare et barn. Barn kan ikke oppdra barn.
Jeg glemmer ting.
Som å stirre på en kasserolle mens den koker.
En dag skjer det et uhell.
Barnevernet blir involvert, og vi blir separert.
Pappa gjorde sitt beste.
Han var så lenge under bakken
at han ikke visste hva han skulle gjøre med barn, spesielt ikke tre.
Så han forsvant nedi jorda.
Så var det fosterhjem.
En haug med gamle, perverse menn med bitre koner
som håpte å tjene litt spenn på å ta vare på den lokale søpla.
Jeg dro fra London kort tid etter det.
Havnet i all slags trøbbel.
Satt i fengsel i et par år.
Det var da jeg begynte med hagearbeid. Godt arbeide for ledige hender.
Men jeg elsker det.
Elsker det.
Og det har blitt så opplagt for meg at folk
ikke er verdt bryet.
Men planter…
Man legger kjærlighet og innsats
og næring i dem…
…og ser hvor det går.
Du ser dem vokse, og det hele gir mening.
Så ja.
Alle er utmattende.
Selv de beste.
Men av og til, en sjelden jævla gang…
…vil noen…
…som denne måneblomsten, kanskje være verdt bryet.
Jeg vet at du sliter.
Jeg ser det.
Jeg vet at du bærer på skyldfølelse,
men jeg vet at du ikke bestemmer hvem som lever og dør.
Beklager, men nei.
Mennesker er organiske.
Det er et faktum. Det er meningen at vi skal dø.
Det er naturlig…
…og vakkert.
Det hele bryter ned og vokser opp igjen og bryter ned igjen,
og alle levende ting vokser opp av alle døende ting.
Vi etterlater oss mer liv for å ta plassen vår.
Det livet blir oppfrisket og resirkulert, og det går videre.
Og det er så mye bedre enn at det livet blir knust,
langt nede i jorda,
til en stein som vil brenne om den er gammel nok.
Det er så mye bedre å se små blad og blomster.
Vi etterlater oss mer liv for å ta plassen vår.
Som denne måneblomsten.
Det er der skjønnheten fins. I tingens dødelighet.
Du godeste.
Hva skal vi gjøre med dette?
Jeg vet ikke.
Jeg vet virkelig ikke.
Er det alt?
-Én del til i bilen. -Jeg henter den.
Herregud!
Hva har du gjort?
Jeg fant en herremann i Sussex som lager disse.
Det er…
Det er vel likt nok.
Kunne ikke lage nøyaktig det samme.
Hun kommer til å bli spinnvill.
Synd at jeg ikke rekker festen. Forhåpentligvis vil dette hjelpe.
Hun er seks, hun merker bare gavene.
Ikke her.
Jeg henter resten.
Kanskje vi kan gjemme det på leserommet frem til festen.
Høres bra ut.
Kjære, se hva broren din tok med seg.
Det er glimrende.
Beklager at jeg ikke rekker bursdagsfesten.
-Jeg ringer når jeg er fremme i Berlin. -Perfekt.
Herregud!
Hva…
Hva gjør du her, sittende i mørket?
Jeg ville ha noe lite før jeg la meg.
Ekstra energi. Det blir baluba i morgen.
Masse ekstra barn som løper rundt.
Du burde også få deg en hvil. Kommer du?
Bursdagen til Flora…
…fikk meg til å tenke på…
…hvor underlig den kvelden var.
Var den?
Jeg husker ikke stort.
Det vakre med barnefødsel.
Det er meningen at vi skal glemme det.
En kjemikalie i hjernen, faktisk.
Eneste måte vi vil ha flere barn på.
Hun ble født så tidlig.
Hun ble det.
Riktig.
Og jeg ble så overrasket.
Men til å være født så tidlig…
…var hun aldeles ikke så liten som jeg forventet.
Tallene stemte ikke.
Jeg vet ikke hva du mener.
Om hun ikke ble født tidlig, om hun faktisk ble født til rett tid,
så stemmer ikke tallene.
Hun måtte være født tidlig, eller hva?
Ellers ville det bety at hun ble unnfanget i august.
Mens jeg var i Russland.
Seks år.
Det tok meg seks år å regne det ut.
Jeg hadde kanskje ikke lyst.
Jeg var borte fryktelig mye, jeg.
Tydeligvis…
Et hus på denne størrelsen…
Bare deg og Miles.
Ensomt.
Elsker du ham?
Au pairen husket ikke sist gang hun hadde sovet så godt.
Hun tenkte at hun kanskje aldri hadde gjort det.
Flora!
Flora, hva gjør du?
Hvor er jeg?
Hva skjer? Går det bra? Går du i søvne igjen?
Jeg…
Jeg vet ikke.
Jeg tror jeg ble gjemt bort igjen.
Kom igjen. Vi går inn.
Hvorfor fortsetter det å skje?
Jeg beklager virkelig bryet.
Jeg skulle bare gå en tur. Jeg mente ikke å skremme deg.
Vi går og spiser frokost.
Jeg er vitterlig skrubbsulten.
Beklager å forstyrre.
Miss Clayton ringte igjen.
-Kanskje du burde… -Er noen skadet?
Trenger de en ambulanse?
Nei, det er ikke så enkelt.
Pokker, jeg sa det jo! Jeg er utilgjengelig, med mindre noen er skadet!
Helsike.
Greit.
Ring henne opp igjen.
Hei.
Hva skjer her?
Legg de i bilen, er du grei.
Du beholder kontoret, det er det som skjer.
Hva snakker du om?
Jeg vil ikke se noe av dette igjen.
Du må ha trodd jeg var så dum.
Så jævla dum.
-Jeg tror ikke… -Babyer holder seg sjelden til planen.
Men hør her, og her kommer det viktigste.
Hun er min datter.
På alle de viktige måtene.
Når hun får skrubbsår på kneet, får et mareritt,
så kommer jeg.
Første gang en drittsekk knuser hjertet hennes…
…vil jeg trøste henne.
Og når hun ber sin far om å gå ned midtgangen med henne…
Meg, ikke deg.
Forstår du?
Sa hun ikke det?
Ser man det.
Jeg fikk være her da lyset gikk opp.
Jeg har tenkt.
Jeg har tenkt på hva det rette ordet er.
Og jeg kommer stadig tilbake til "forvist".
Det er nært. Det har tenner.
Men ikke på langt nær nok.
Det holder foreløpig.
Du er forvist, lillebror.
Du er forvist fra huset mitt.
Du er forvist fra min kone, mine barn.
Forvist.
Du har ikke en bror mer.
Eller en niese.
Eller en nevø.
Ingen.
Bare deg selv.
Og du, Henry…
Ditt ekte jeg…
Han er en ond dritt.
En grotesk, liten demon, eller hva?
Jeg synes synd på deg.
For du må leve med ham.
Du må leve med deg selv.
Og han er et flirende jævla monster.
Er han ikke?
Hvor langt unna er India?
Lenger enn "jeg vil savne deg", men nærmere enn farvel.
Jeg vet hva du tenker, men ta det med ro.
Det kommer til å gå bra. Det er bare noen uker, min kjære.
Kan jeg bli med dere?
Et par uker er fryktelig lenge,
og jeg vil ikke være her alene med Miles og Mrs. Grose.
Her.
Dette kalles for en talisman.
Jeg pleide å lage dem.
Gjør det fortsatt av og til. Gammel vane.
Lagd dem siden jeg var på din alder.
Hva gjør den?
Den beskytter folk og gjør dem glade.
Det skjer igjen…
…gjør det ikke?
Hva da?
Jeg er egentlig ikke her.
Jeg er for gammel.
Det er som om tallene ikke stemmer.
Det stemmer.
Jeg er gjemt bort i nok et minne.
God og trygg.
Jeg savner deg, mamma.
Elskling.
Du burde våkne nå.
-Husker du disse? -Du husker.
Det var vår.
Hvordan orker du to porsjoner? Se på ham, da.
Dere…
Hva gjør dere?
Flora!
Hei!
Dere spiser middag uten meg.
Hva?
-Hva, Flora? -Du spiste på rommet ditt.
-Owen lagde suppe til deg. -Mitt fineste verk.
Jeg husker ikke det.
-Jeg sa hun ikke var seg selv. -Hun har det bra.
Litt rar.
Jeg liker ikke denne leken.
-Det går bra. -Jeg liker den ikke!
Det må være onkelen deres.
Alt ordner seg, Flora. Ikke vær redd.
Hallo?
Det er enda en himla tulletelefon.
Tror du faktisk at hun vil svare en gang?
Det begynner å bli trist.
Du får vel ikke mye ut av det.
En av ti ganger så tar hun den kanskje.
Du hører henne si: "Floras familie."
Lite trolig.
I mellomtiden tror de at du er en pervo som puster inn i telefonen.
Bare en skrue.
Patetisk, altså.
På'n igjen.
Det er ikke virkelig, men du burde vel åpne likevel.
Beklager at jeg kommer innom.
Jeg var i nærheten, og…
Jeg var ikke i nærheten.
Jeg fant på en unnskyldning. Jeg har ikke mye tid.
Hva gjør du her?
Å, jeg skulle…
Jeg vet ikke helt.
Unnskyld.
Flora.
Jeg er så lei for det.
Jeg skulle ha sagt det.
Jeg skulle ha gjort mye annerledes.
Vi drar i kveld.
India.
I noen uker. Gjentar bryllupsreisen vår.
Jeg skjønner.
Jeg ville si farvel.
-Charlotte. -Jeg mener det.
Jeg skal få dette til å fungere.
Min mann, min familie.
Jeg ville du skulle høre fra meg hvorfor jeg drar på denne reisen.
Jeg kan fikse det.
Men jeg kunne ikke dra uten…
Jeg elsker deg, Charlotte.
Jeg vet det.
Det er mer enn kjærlighet som gjelder.
Mye mer.
Jeg hopper frem, om det er greit, til favorittdelen min.
Nei, vær så snill.
Det gjør vondt. Skikkelig vondt.
Jeg vil se det igjen.
-Nei. -Kvelden vi møttes.
Kom igjen.
Ta den.
-Nei. -Men du må.
Det vet du.
-Jeg vil ikke. -Men du gjør alltid det.
Det er ingenting å være redd for. Du vet hvem det er.
Det britiske konsulatet i India.
Nei, vær så snill.
De har en grusom nyhet.
-Vær så snill. -Det skjedde en ulykke.
Hallo.
Ja, det er meg.
Unnskyld, kan du gjenta det?
Hva slags ulykke?
De har vel klart seg?
Du tar feil.
Det må være en feil.
Det var ikke så ille, vel?
Det var et helvete.
Hver gang er et helvete.
Nei.
Det var ikke det verste.
Ikke engang det å arrangere begravelsene eller begrave de tomme kistene.
Nei.
Helvete var å måtte ringe Bly, å gi dem nyheten,
og at hennes stemme var den første du hørte
da hun tok telefonen.
Den lille stemmen som sa…
"Floras familie."
Snakker i søvne, går i søvne.
Hun har det ikke lett.
Ja.
Ja, jeg…
Jeg aner ikke mine arme råd.
Jeg tror jeg tar henne med til legen i morgen tidlig.
Hun trenger psykolog.
Vi fikk pålagt terapi i fengsel.
Jeg hatet det. Trodde ikke det hjalp.
Min psykolog, Tamara, var nådeløs.
Den kvinnen ga seg aldri.
Jeg begynte å prate så hun holdt kjeft.
Etter en måned skjønte jeg at jeg sov om nettene.
Jøss.
Ja.
Du har kanskje rett.
Jeg skal gå.
Jeg burde skifte, i det minste.
Vel…
Du kan jo…
…komme tilbake.
-I kveld? -Ja.
I kveld.
Jeg vet ikke, Poppins.
Du har nok å gjøre.
Jeg skal være oppe hele natta for å passe på henne uansett.
God natt.
Bare god natt.
Det fins andre netter, og det vil komme flere netter.
Lover du?
Jeg lover.
Faen ta.
Nå igjen.
Koblet fra.
Telefontrøbbel?
Telefonen er frakoblet.
Og så?
Den burde ikke være det. Var det ikke tidligere.
Det er sikkert ingenting.
-Hva gjør du? -Jeg drar.
-Hva? -Jeg drar til Bly.
Det er galskap.
Det er tre timer dit, og du har drukket i snart to år nå.
Det er ingen god grunn.
Hva er poenget? Barnepiken har kontroll.
-Du kan ikke gjøre noe uansett. -Jeg har en fæl følelse.
Å, da er det avgjort.
Jeg har ikke hatt den følelsen siden…
Så du drar til Bly, altså? De blir glad for å se deg.
Kanskje du kan si til barna nøyaktig hvordan foreldrene døde.
Og du kan si hvorfor de måtte på den reisen i utgangspunktet.
Hallo?
Vent!
Hallo?
Der var du.
Ikke vær redd.
Unnskyld for at jeg ble redd tidligere.
Det var veldig frekt av meg, men… Jeg tenkte å gi deg en historie.
Stakkars gutt.
Det er så synd med ansiktet ditt.
Her.
Prøv denne.
Der.
Sånn, ja.
La oss finne på en historie…
…bare til deg.
Jeg har gjort det igjen, ikke sant?
Jeg er gjemt bort i nok et minne.
For kvelden jeg gjorde dette,
kvelden jeg ga deg et nytt ansikt,
hadde jeg nettopp blitt fem år gammel.
Hadde jeg ikke?
Hvorfor gjør du dette mot meg?
Bare si det.
Hvorfor dytter du meg unna?
Miss Jessel.
Kom igjen, da.
Ikke mer.
Jeg liker ikke denne leken.
Slutt å gjemme deg.
Jeg vil prate med deg.
Jeg er veldig sinna på deg.
Men hvorfor?
Alt er helt i orden.
-Det er aldeles… -Det er ikke det.
Jeg er lei av å bli gjemt bort.
Jeg er lei av å glemme ting og av å oppføre meg rart.
Og av at Miles oppfører seg rart.
Hva er i veien med Miles?
Miles er aldeles praktfull, bortsett fra når han ikke er det.
Ikke praktfull?
Ikke Miles.
Nei.
Ikke gjør det!
Du kan ikke holde på sånn.
Kom tilbake og la meg se deg!
Hva gjør du mot meg?
-Jeg… -Flora?
Flora.
Kom her.
Det går bra.
Det er bare Miss Jessel.
Miles!
Vel… Dette var jo pinlig.
Miles!
Hva?
Flora.
Nei, Flora!
Flora?
Flora, hvor er du?
Flora.
Flora, vi må gå.
Kom igjen.
Unnskyld.
Tekst: Ekaterina Pliassova