A NETFLIX SAJÁT GYÁRTÁSÚ SOROZATA
Megjött a posta.
- Köszönöm. - Szívesen.
MR. DOMINIC WINGRAVE WINGRAVE & WINGRAVE IRODA
Lord Wingrave sokkal szívesebben időzött az irodájában, mint a londoni lakásában.
Csapdába ejtette magát, éjjel-nappal elmerülve a munkájában,
az éjszakai rutinjában,
amíg végleg maga alá nem temette.
Amíg semmi másnak nem maradt hely a lelkében.
Amíg úgy érezte…
végre önmaga.
Bármit is jelentsen ez.
Miss Clayton telefonált.
- És? - Csak tájékoztatni akarta.
Tudósítani a gyerekekről.
Hogy vannak a gyerekek?
Azt mondja, jól vannak, de kicsit aggódik,
és örömmel kifejti, ha beütemeznek egy hívást.
Azt mondja, van néhány dolog,
nem kell megijedni, de…
olyasmik, amikről jobb, ha tud.
Felesleges. Örülök, hogy jól vannak a gyerekek.
Hogyne.
Jó hétvégét!
Köszönöm.
Ma este scotch vagy bourbon?
Szóval scotch.
Charlotte!
Túl késő?
- Időben jöttél. - Időben?
- Még pont nem késted le. - Hála istennek!
Itt vagyok!
Bevallom, kétlem, hogy ez most érdekli.
Korábban jön.
Nem is kicsit.
Megesik, nem igaz?
Nem mentem volna el, ha ezt tudom.
Ideértél, nincs gond.
Nem hagynám ki a lányom születését. Soha.
- Miért nincs kórházban? - Az orvos gyorsabban kiért.
- Korán jön, kórházban lenne a helye. - Két órányira van.
Az orvos 40 percre volt.
- Miles? - Jól van. Alszik.
Oké.
Itt vagyok, drágám!
Itt az én lánykám! A lánykáim.
Hogy vagytok?
Nem szoktál ilyen korán felkelni.
Igen, tudtam…
Tudtam, hogy csütörtökön korán kezdesz.
Gondoltam, hozok egy kis kávét.
Ti jenkik meg a kávétok.
Hátha ízleni fog.
Egészségünkre!
Kávékészítésben sem remekelek.
Hogy telik a hét?
Egész jól.
Igen.
A gyerekek mostanában kicsit furák.
Vagyis minden fura kicsit.
Owen nincs itt.
Te sem.
Egyre kevésbé látom Hannah-t is.
Gondolom…
eljárkál.
Egyedül.
Néha megfordulok, és már ott sincs.
Az ember néha egyedüllétre vágyik.
Csak ezért keltél fel?
Nem.
Vártad, hogy visszajöjjek.
Tudtam, hogy ma visszajössz, de…
nem volt különösebb oka.
A gyerekek felkeltek?
Nem, alszanak.
Szóval hajnalban keltél.
Aztán…
lábujjhegyen járva szörnyű kávét készítettél, egyedül a konyhában,
hogy reggel hatkor üdvözölhess,
különösebb ok nélkül?
Poppins, te flörtölsz.
Rendben.
Nem tetszik, ahogy múltkor elváltunk.
Hogyan váltunk el?
Rosszul.
És szerettem volna…
Szerettem volna jól kezdeni.
Gondoltam, kezdjük kávéval.
Biztos vagy benne?
Mert valahányszor azt hittem, igen,
idegesítően visszahőköltél, mintha egy ijesztő bogarat látnál.
Talán jobb ez így.
Kedvellek.
De szeretem a jelenlegi életem.
Kellemes és unalmas.
A világért sem dúlnám fel.
Minden menjen csak a maga unalmas módján,
nem igaz?
Van egy pub Blyban, ugye?
Igen.
Megiszunk együtt valamit?
Távol a háztól.
Távol az egésztől.
Elég unalmas lenne, nem?
Szörnyen unalmas lenne.
Hannah egyik este vigyázhatna a gyerekekre.
És te meg én…
megiszunk egy unalmas italt
egy unalmas, régi pubban…
és meglátjuk, mi lesz belőle.
Tudod, hogy a pub felett lakom?
Már említettem, nem?
Van egy kis lakásom.
Pont az unalmas kis pub felett.
Flora?
Flora!
Mit csinálsz?
Nem érzem jól magam.
Mióta vagy itt kint?
Most ébredtem.
Nem tudom.
Helló!
Miles?
Te vagy az?
Várj!
Ki vagy te?
Hallasz engem?
Flora vagyok.
Anya!
Mi a baj?
Van valaki a szobámban. Egy kisfiú.
Miles!
- Az isten szerelmére! - Nem Miles az.
Nem ő volt. Hanem…
Henry bácsi?
Szia, Flora!
Mit keresel itt?
Tegnap este nem mentem vissza a városba.
Henry bácsi itt aludt. Az egyik vendégszobában.
Most jöttem be jó reggelt kívánni.
Igen.
Hallom, van valaki a szobádban.
Gyere! Gyorsan, nézd meg!
Látod? Nincs itt senki.
Most nincs,
de itt volt.
Ez egészen biztos.
És ne hajtogasd, hogy nem!
Rendben, itt volt.
Szóval egy kisfiú volt?
Kicsi, mint én.
Senki sem annyira kicsi, mint te.
Ha van itt egy kisfiú,
és egyedül csak te látod őt,
talán a barátod akar lenni.
Nem, valami nem stimmel vele.
Az arca még nincs kész.
Jaj, ne!
Még szája sincs.
Akkor szerintem biztos nagyon jó hallgatóság.
És ez a barátok egyik legfontosabb tulajdonsága.
Így van.
És ha meg tud hallgatni, talán érdekelné pár történeted, Flora.
De hogy lehetne a barátom,
ha nem tudja megmondani a nevét?
Talán adhatnál neki te egy nevet.
Kitalálhatnád az egész történetét.
A te korodban nekem is volt egy barátom.
Pont ebben a házban.
Katona volt,
és nagyon féltem tőle, míg ki nem találtam a történetét.
Örült neki, hogy lett története?
Bizony, örült.
Akkor talán ezt kéne tennem.
Kitalálni a történetét.
Ez a beszéd, kincsem!
Mikor jön haza apa Skóciából?
Hamarosan, drágám.
Ez furcsa.
Igen?
Azt hiszem…
azért…
Gondolom, azért, mert túl öreg vagyok.
Ugye?
Igen, erről lehet szó.
Úgy érzem, kisebbnek kéne lennem.
Igazából ötévesnek kéne lenned.
Ötéves voltál, amikor ez történt.
Akkor miért nem vagyok ötéves?
Nem vagyok ötéves, nyolcéves vagyok.
Miért nem stimmel a korom?
Tudod, miért, nem igaz?
Mert ez egy emlék.
Így van.
Megint elmerültem egy újabb emlékben.
Pontosan.
Egyre többször fordul elő,
ugye?
Igen.
Folyamatosan elmerülök egyik vagy másik emlékben,
aztán kezd gyanús lenni,
és véget ér, amint én…
Ébresztő!
Az előbb…
hirtelen elbóbiskoltál.
Egyszerűen csak…
Mi történt?
Nem tudom.
Sajnálom.
Furcsán érzem magam.
Semmi baj, mi csak…
Szeretnénk tudni, hogy jól vagy-e.
Mit csináltunk?
Beszélgettünk.
A sétádról beszéltünk.
A tegnap esti sétádról.
És…
Te egyszer csak…
Olyan volt, mintha elájultál volna,
de…
most már jól vagy?
Elég fáradt vagyok.
Szeretnék visszaaludni.
De álmodni akarok…
nem emlékezni.
Most álmodni akarok.
Oké.
Miss Clayton az.
Azt mondja, Flora alva jár.
És jól van?
Nem tudom.
Ha jól van, akkor ennyi.
És ha nem?
Akkor miért nem egy átkozott orvost hív?
Igen, uram.
Flora rezidenciája.
Helló, Flora!
Henry bácsi vagyok.
Helló!
Hogy vagy, drágám?
Anyukád…
Mi van anyával?
Azt akarom kérdezni…
hogy láttad újra a kisfiút?
Nem, még nem.
Ez jó hír, ugye?
Dolgozol már a történetén?
Igyekszem.
De apa szerint ő valamilyen mén.
Tessék?
Azt mondja, egy különleges mén, és ennyi az egész.
Egy szüle mén, ezt mondta.
A képzeletemben.
Mondd meg apának, hogy a szüleményeknek is kell történet.
Mondd meg neki te!
Apa, Henry bácsi van a telefonban!
Micsoda?
Várj csak!
Azt mondja, a szüleményeknek is kell történet.
Köszönöm, drágám.
Miről van szó?
Szia! Már visszajöttél.
Igen, egy kis időre.
Tegnap este, az utolsó járattal Glasgow-ból.
Hirtelen ötlet volt, de…
Ne aggódj az ügy miatt, holnap visszamegyek.
Remek.
A gyerekek biztos iszonyúan örültek neked.
Honnan tudtad?
Mit?
Hogy hazajöttem.
Vagy miért hívtál?
Én csak…
Téged kerestelek. Én…
Hívtalak Glasgow-ban, de nem találtak, szóval…
Gondoltam, Charlotte biztos tudja, ha másik hotelbe mentél.
Nem, még mindig…
Mindegy, megtaláltál. Miről van szó?
Tulajdonképpen…
Igazából megválaszoltam a saját kérdésemet.
Mialatt beszéltünk.
Kibogoztam a dolgot.
Értem.
Ügyes vagy!
Persze.
Jó utat!
Bassza meg!
Nem tudom, ki elől bujkálsz.
Akár be is jöhetnél.
Szóval…
úgy látom, ma este bourbont is iszunk a scotch mellé.
Ráadásul 62-es évjárat.
Biztos, hogy még telik erre?
Miután Peter kifosztott.
Ez túlzás.
Mi az a negyedmillió, úgyis Miles pénze.
Végül is nem a tiéd.
Rögtön kipótoltam, amint…
Tudod jól.
Nem tudom, miért magyarázkodom neked.
Mindent tudsz.
Valószínűleg már alszik.
Megint a szakács veszi fel, vagy a házvezetőnő.
Vagy az aranyos kis amerikai.
A hívások megijesztik őket.
Te is tudod.
Az Ösztöndíj Társaság küldte.
Jobban is tudhatnák, nem igaz?
Ennyi év után már rájöhettek volna.
Rábízhatnád a recepciósra.
Ezt és minden egyéb levelezését.
Én is meg tudom oldani.
Szétküldhetne egy gyászjelentést, és nem jönne több levél.
Egy tucatnyit.
Küldhetne egyet mindig, ha érkezik valami,
anélkül, hogy zavarna ezzel.
Nem is kéne tudnod róla.
Simán meg tudom oldani.
Azért ragaszkodsz hozzá, hogy más se intézze el,
mert minden alkalommal, ha kiküldesz egy gyászjelentést,
a világ, amiben úgy teszel, mintha a testvéred még élne,
egy kicsit kisebb lesz.
Nem igaz?
Kurvára nem színlelek semmit.
Akkor írd fel a címet erről a borítékról,
és fogalmazd meg Dominic Wingrave gyászjelentését,
és add postára!
Hogy van?
Egész nap aludt.
De nincs láza, folyton nézem.
Szegényke, biztosan kimerült.
Hiányoltunk ma délután.
Hová tűntél?
Én nem…
bizonyára itt voltam valahol.
Jó ég, mit mond ez rólam? Alig emlékszem a ma délutánra.
Ha holnapra se javul, orvost hívok.
Igen, ez jó ötlet.
Hívtam Henryt, de…
nem hívott vissza.
Nem értem. Mármint…
hogy képes valaki…
Csak ők maradtak neki.
Henry már nem igazán önmagam.
Nem egészen…
már jó ideje nem.
Mióta Charlotte és Dominic elmentek arra az átkozott útra.
Azt hiszem, egyikük sem jött vissza. Charlotte és Dominic nyilván…
de őszintén szólva Henry sem.
Mindhárman egyszerűen…
eltűntek.
Lejössz?
Mindjárt.
Rendicsek.
Elmehetnénk ezen a hétvégén. Patrick Swayze, ne csináld!
Igen, koncertezni fog.
Még itt vagy?
- Igen. - El kellett mosogatnom.
Ráadásul kértek, hogy maradjak.
Ki kérne tőled ilyesmit?
Ne nyúlj hozzá!
Csak megszentségteleníted.
Azt hittem, már elmentél.
Félúton járva arra gondoltam, kemény napunk volt.
Talán Poppins szívesen unatkozna egyet.
Mit mondasz?
- A gyerekek… - El vannak rendezve.
Majd én tartom a frontot.
Menjetek csak szórakozni!
- Mi tartjuk a frontot. - Igen.
Minden rémálom, mumus és szörny az ágy alól
megfelelő elbánásban részesül, a pártatlan bíróság ítélete szerint.
Gyere!
Hova…
Hova megyünk?
Azért hozol ki ide, hogy kinyírj?
Ha nem fogod be, előfordulhat.
Szóval…
még egy ekkora birtokon sincs túl sok titkos hely.
De ez itt… különleges.
Ez gyönyörű!
- Te ültetted? - Aha.
Ez egy holdvirág.
Angliában nehezen él meg.
Igen, de…
megéri.
Tényleg?
Szerinted nem?
Csak két hónapig virágzik egy évben.
És csak éjszaka.
Minden bimbó csak egyszer.
Ezek reggelre elhervadnak.
Holnap este új bimbók nyílnak ki, aztán elhervadnak.
Három hét múlva az egész növény elpusztul.
És tavasszal új holdvirágot kell majd ültetnem.
Jó sok munka pár egyszer nyíló virágért.
Számomra ilyenek az emberek.
Rengeteg fáradozás…
szinte semmiért.
Mindegyikük?
Mindegyikük.
Még te is.
Még én is.
Főleg én.
Gondoltam, megkíméllek a fáradozástól.
A végére ugrok.
Teszek egy próbát. Miért is ne?
Szóval kezdem, oké?
Oké.
Anyám Louise volt.
Apám Dennis.
Louise 18 éves volt, mikor megismerkedtek. Dennis 24.
Mindenki meglepetésére egy évre rá jött a bátyám, Denny.
Aztán én, kevésbé meglepő módon.
Apa egy szénbányában dolgozott.
Többet keresett.
Kicsit többet,
de alig volt otthon, és Louise…
Otthon volt a gyerekekkel, de ő maga is szinte gyerek még.
Egy gyerek két gyerekkel, a férje 600 méterrel a föld alatt.
Azt tette, amit a gyerekek.
Játszott.
Szóval apám a föld alatt volt, anyám meg valami fickó alatt, és…
A szénbányák olyanok…
Amire a legtöbbet gondolok idősebb fejjel…
Nincsenek növények.
Nincs élet.
Ezek a férfiak…
Leküldjük őket a sötét pokolba, hogy egy halott dolgot bányásszanak.
Göröngyökké összeállt elhalt dolog,
olyan régi és élettelen, hogy szó szerint elég.
Neki ez volt az élete.
Míg anya mindent megtett, hogy érezze, hogy él.
Az a sok halál,
az a sötét, porrá vált halál befedte apa egész arcát,
a kezeit és a kibaszott tüdejét, mikor feljött.
Az ő világában se levél, se ág, se virág nem volt,
és mikor végre kimászott abból a sírból,
végre felkapaszkodott az élők földjére…
kinevették.
Kinevették, mert az egész város tudta, hogy az új baba,
a kisöcsém, Mikey, nem az övé.
Szóval Dennis koromba dugta a fejét,
és mindenki dicsérte a hűségéért, miközben gúnyolódtak, hogy felszarvazták.
Louise-t ezzel szemben
nyíltan kimondva kurvának nevezték.
És a lányát is…
gúnyolták az iskolában és az utcán.
Végül még otthon is.
A kis Denny is beszállt,
próbálta menteni a bőrét, a család női tagjait okolva mindenért,
és 67-ben Louise lelépett.
Megpattant,
és arra értem haza a suliból, hogy Mikey…
egyedül…
torka szakadtából üvölt.
Még csak kisbaba,
és nem érti, mi rosszat tett.
Próbálok gondoskodni róla.
Gyerek vagyok.
Nem tudom felnevelni.
Elfelejtek dolgokat.
Mintha egy bugyogó fazékra figyelnék.
Egy nap baleset történt.
A gyámügy szétválasztott minket.
Apa mindent megtett.
Annyit volt föld alatt, hogy nem tudott mit kezdeni egy gyerekkel, pláne hárommal.
Szóval eltűnt a föld alá.
Jöttek a nevelőszülők.
Egy rakás besavanyodott, perverz fickó, és a megkeseredett feleségeik
plusz bevétel reményében befogadták a helyi lelenceket.
Én hamar leléptem Londonba.
Belekeveredtem mindenféle balhéba.
Végül pár évre lecsuktak.
Ott kezdtem el kertészkedni.
Ezzel le tudtam kötni magam.
Kibaszottul imádom.
Imádom.
És egyértelművé vált…
hogy az emberekkel nem éri meg foglalkozni.
De a növények…
szereted őket,
gondozod és táplálod…
és megvan az eredménye.
Látod, ahogy nőnek, és van értelme az egésznek.
Szóval igen.
Mindenki kimerítő.
Még a legjobbak is.
De néha…
iszonyatosan ritkán…
akad valaki…
aki talán megéri a küzdelmet, mint ez a holdvirág.
Tudom, hogy nehéz neked.
Látom.
Tudom, folyton gyötör a bűntudat,
de azt is tudom, hogy nem te döntöd el, ki élhet és ki nem.
Sajnálom, Dani, de nem.
Az emberek halandóak.
Ez tény.
Meg kell halnunk.
Ez természetes…
és gyönyörű.
Minden szétesik, és újra felépül,
majd újra szétesik, és az élőlények a halott dolgokból kelnek életre.
Életet hagyunk hátra, hogy átvegye a helyünket.
Az élet megújul, körforgásban működik,
és folyton megy tovább.
És ez sokkal jobb annál,
mint amikor addig préselik,
mélyen a földben,
míg kővé nem válik, amit idővel el lehet égetni.
Sokkal jobb látni a leveleket és a virágokat.
A helyünkön még több életet hagyunk hátra.
Mint ez a holdvirág.
Pont ebben rejlik a szépsége.
Abban, hogy halandó.
Te jó ég!
És most mihez kezdünk?
Nem tudom.
Tényleg nem tudom.
Ez az egész?
- Még van egy darab a kocsiban. - Hozom.
Úristen!
Ez meg micsoda?
Találtam Sussexben valakit, aki ilyeneket készít.
Hát…
Azt hiszem, egész hasonló.
Nyilván nem a pontos mása.
Flora odáig lesz meg vissza!
Sajnálom, hogy kihagyom a zsúrt.
Remélem, ezzel jóváteszem.
Hatéves, csak az ajándékokra fog figyelni.
Ne itt!
Hozom az utolsó darabot.
Talán elrejthetnénk a dolgozószobában a zsúrig.
Jól hangzik.
Drágám, nézd, mit hozott a bátyád!
Fantasztikus.
Sajnálom, hogy kihagyom a bulit. Tudod, hogy van ez.
- Hívlak, ha megérkeztem Berlinbe. - Nagyszerű.
Úristen!
Miért ücsörögsz itt a sötétben?
Gondoltam, eszem pár falatot lefekvés előtt.
Jól fog jönni az energia a reggeli őrülethez.
Mindenhol rohangáló gyerekek.
Neked is pihenned kéne. Jössz aludni?
Flora születésnapja…
eszembe juttatta…
milyen furcsa éjszaka volt.
Valóban?
Nem sokra emlékszem.
A szülés szépsége.
Állítólag el kell felejtenünk.
Kémiai reakció az agyban.
Különben többé nem akarnánk szülni.
Nagyon korán jött.
Igen.
Így van.
És nagyon meglepett.
De egy koraszülötthöz képest…
közel sem volt olyan kicsi, mint vártam.
Nem jött ki a matek, ugye?
Nem tudom, mire célzol.
Ha nem jön korán,
ha pont időben születik,
nem stimmelt volna.
Korábban kellett érkeznie, ugye?
Különben kiderül, hogy augusztusban fogant.
Amíg Oroszországban voltam.
Hat év.
Hat évbe telt kiszámolni.
Gondolom, nem akartam rájönni.
Rengeteget voltam távol, ugye?
Úgy tűnik…
egy ekkora házban…
csak te és Miles.
Magányosan.
Szereted?
Az au pair nem emlékezett, mikor aludt ilyen jól utoljára.
Arra gondolt, hogy talán soha.
Flora!
Flora, mit csinálsz?
Hol vagyok?
Mi történik? Jól vagy? Megint alva jártál?
Én nem…
Nem tudom.
Azt hiszem, megint elmerültem.
Jól van, gyere! Menjünk be!
Miért történik folyton ez?
Szörnyen sajnálom a kellemetlenséget!
Csak sétálni indultam. Nem akartalak megijeszteni.
Reggelizzünk meg!
Farkaséhes vagyok.
Elnézést a zavarásért.
Miss Clayton újra telefonált.
- Talán jobb lenne… - Megsérült valaki?
Hívjunk mentőt?
Szerintem nem ilyen egyszerű.
Jézusom, megmondtam! Csak akkor hívjanak, ha megsérült valaki!
Az istenit!
Rendben.
Hívja vissza!
Mi ez az egész?
Kérem, tegyék be a kocsiba!
Megtarthatod az irodát, erről van szó.
Miről beszélsz?
Soha többé nem akarom látni.
Mennyire hülyének nézhettél!
Kibaszott hülyének.
- Én nem… - „A babák nem menetrend szerint jönnek.”
De figyelj,
mert most jön a lényeg.
Ő az én lányom.
Minden lényeges szempontból.
Ha lehorzsolja a térdét… ha kiabál, hogy rosszat álmodott…
engem hív.
Amikor először töri össze egy seggfej a szívét…
Én fogom megvigasztalni.
És amikor megkéri az apját, hogy vezesse oltárhoz…
én leszek az, nem te.
Megértetted?
Nem mondta el?
Oda nézzenek!
Láthattam, ahogy leesik a tantusz.
Gondolkodtam.
Gondolkodtam azon, mi lenne a jó szó erre.
És folyton a „száműzni” jut eszembe.
Majdnem pontos. Van éle.
De közel sem elég.
De most megteszi.
Száműzlek, kisöcsém.
Száműzlek a házamból.
Száműzlek a feleségem és gyerekeim közeléből.
Száműzlek.
Többé nincs testvéred.
Se unokahúgod.
Se unokaöcséd.
Senki.
Magadra maradtál.
És te, Henry…
a valódi éned…
egy aljas szarházi.
Egy groteszk kis démon, nem igaz?
Szánlak téged.
Mert együtt kell élned vele.
Együtt kell élned magaddal.
Egy kibaszott aljas, vigyorgó szörnyeteggel.
Nem igaz?
Milyen messze van India?
Annyira, hogy hiányozz, de csak kis időre búcsúzunk.
Tudom, mi jár a fejedben, de ne aggódj!
Minden rendben lesz. Csak pár hét, drágám.
Veletek mehetek?
A pár hét szörnyen hosszú idő,
és nem akarok itt maradni egyedül Milesszal és Mrs. Grose-szal.
Meg is van.
Ez egy talizmán.
Régen ilyeneket készítettem. Néha még most is. Megszokásból.
A te korodban kezdtem.
Mire jó?
Megvédi és boldoggá teszi az embereket.
Megint az történik…
ugye?
Micsoda?
Igazából nem vagyok itt.
Túl öreg vagyok.
Azt hiszem…
nem jön ki a matek.
Így van.
Megint elmerültem egy újabb emlékben.
Itt biztonságban vagy.
Hiányzol, anya.
Édesem!
Talán most már fel kéne ébredned.
- Emlékszel? - Biztos.
Tavasszal volt.
Hogy fér beléd két adag? Mindjárt befalja.
Ti most…
Mit csináltok?
Flora!
Nélkülem vacsoráztok.
Micsoda?
- Tessék, Flora? - Már ettél a szobádban.
- Owen leveséből. - Ritka jól sikerült.
Erre nem emlékszem.
- Mondtam, hogy nem önmaga. - Úgy tűnik, jól van.
De furcsa.
Nem tetszik ez a játék.
Semmi baj.
Nem tetszik!
Valószínűleg a nagybátyátok.
Minden rendben lesz, Flora. Ne aggódj!
Halló?
Egy újabb rohadt telefonbetyár.
Tényleg azt reméled, hogy egyszer ő veszi fel?
Ez egyre szomorúbb.
Nem igazán éri meg próbálkoznod.
Tízből talán egyszer, ha ő veszi fel.
Talán hallhatod, hogy „Flora rezidenciája”.
Nem valószínű.
És addig is…
azt hiszik, hogy valami perverz vagy, aki beleliheg a telefonba.
Egy dilinyós.
Szánalmas, de tényleg.
Megint kezdődik.
Nem valóságos, de attól még jobb, ha ajtót nyitsz.
Bocs, hogy idejöttem.
A közelben voltam, és…
Ez nem igaz.
Kitaláltam egy mesét. Nincs sok időm.
Miért vagy még bent?
Én csak…
Igazából nem is tudom.
Sajnálom.
Flora.
Nagyon sajnálom.
El kellett volna mondanom.
Sok mindent másképp kellett volna csinálnom.
Ma este indulunk.
Indiába.
Pár hétre.
Megismételjük a nászutunkat.
Értem.
Búcsúzni jöttem.
- Charlotte! - Komolyan.
Helyre fogom ezt hozni.
A férjemmel, a családommal.
Én akartam elmondani… miért megyek el erre az útra.
Rendbe tudom hozni.
De nem mehettem el anélkül, hogy…
Szeretlek, Charlotte.
Tudom.
Nem csak a szerelem számít.
Nem csak ez.
Előre ugrunk, ha nem bánod,
a kedvenc részemhez.
Kérlek, ne!
Ez fáj. Nagyon fáj.
Újra látni akarom.
- Ne! - Az éjszaka, amikor találkoztunk.
Gyerünk!
Vedd fel!
- Nem. - De muszáj.
Te is tudod.
- Nem akarom. - De mindig megteszed.
Gyerünk! Nincs mitől félni. Tudod jól, ki az.
A brit konzulátus Indiából.
Kérlek, ne!
Szörnyű híreik vannak.
- Kérlek! - Baleset történt.
Halló!
Igen, én vagyok.
Elnézést, megismételné?
Milyen baleset?
Biztosan jól vannak.
Téved.
Biztosan téved.
Nem is volt olyan rossz, ugye?
Pokoli volt.
Minden alkalommal pokoli.
Nem.
Nem ez volt a legrosszabb.
Nem is a temetés megszervezése,
vagy az üres koporsók eltemetése.
Nem.
Az volt a pokoli, amikor felhívtad Blyt,
és elmondtad, mi történt.
És az, hogy az ő hangját hallottad meg először,
amikor felvette a telefont.
Azt mondta a kis hangocska…
„Flora rezidenciája.”
Álmában beszél és alva jár.
Nehéz időszakon megy át.
Igen.
Igen, én…
Nem tudom, mi mást tegyek.
Szóval azt hiszem, reggel elviszem orvoshoz.
Pszichológusra van szüksége.
Bent kötelező volt a terápia.
Utáltam. Nem hittem, hogy ér valamit.
A kijelölt pszichológusom, Tamara, hajthatatlan volt.
Makacs, mint az öszvér.
Szóval beszélni kezdtem, hogy befogja.
Egy hónapra rá feltűnt, hogy átalszom az éjszakát.
Igen.
Igazad lehet.
Mennem kell.
Illene legalább átöltöznöm.
Hát…
talán…
visszajöhetnél.
- Ma este? - Igen.
Ma este.
Nem is tudom, Poppins.
Így is rengeteg a dolgod.
Amúgy is egész éjjel fent leszek, hogy ránézzek Florára.
Jó éjt!
Most csak jó éjt.
Lesz még másik este,
és azon kívül is lesz még.
Megígéred?
Megígérem.
Bassza meg!
Már megint?
Nem kapcsolható.
Baj van a telefonnal?
Nem kapcsolható.
És akkor?
Nem értem, korábban nem volt gond.
Biztos nincs semmi baj.
- Mit csinálsz? - Megyek.
- Mi van? - Odamegyek Blyba.
Ez őrület.
Három óra autóval,
és ittál, vagyis két éve folyamatosan iszol.
Ki kéne csöngjön.
Mi értelme? A dadus majd elintézi.
Úgysem tehetnél semmit.
Szörnyű érzésem van.
Így mindjárt más.
Utoljára akkor volt ilyen érzésem, amikor…
Akkor Blyba mész? Nagyon fognak neked örülni.
És talán elmesélhetnéd a gyerekeknek,
hogyan haltak meg a szüleik.
Elmondhatnád, miért is utaztak el valójában.
Helló!
Várj!
Hahó!
Hát itt vagy!
Ne félj!
Sajnálom, hogy féltem tőled.
Nagyon udvariatlan volt tőlem, de…
kitalálom a történeted.
Szegény kisfiú!
Úgy sajnálom, hogy ilyen az arcod!
Tessék!
Próbáld fel!
Tessék!
Máris jobb.
Akkor találjunk ki egy történetet…
csak neked.
Megint az történik, ugye?
Megint elmerültem egy újabb emlékben.
Mert ezen az estén,
amikor adtam neked egy arcot,
még csak ötéves voltam.
Nem igaz?
Miért csinálod folyton ezt velem?
Mondd el!
Miért löksz mindig félre?
Miss Jessel!
Ne csináld!
Elég volt!
Nem tetszik ez a játék.
Ne bujkálj előlem!
Beszélni akarok veled.
Nagyon mérges vagyok rád.
De miért?
Minden rendben van.
- Egyszerűen… - Nem igaz.
Unom, hogy folyton elmerülök.
Unom, hogy elfelejtek dolgokat, és furcsán viselkedem.
És Miles is furcsán viselkedik.
Mi baja Milesnak?
Miles egyszerűen nagyszerű,
kivéve, amikor nem.
Amikor nem nagyszerű?
Nem önmaga.
Nem.
Ne csináld ezt!
Fejezd ezt be!
Gyere vissza, hadd lássalak!
Mit művelsz velem?
- Én… - Flora!
Flora!
Gyere ide!
Semmi baj.
Csak Miss Jessel.
Miles!
Nos…
ez kínos.
Miles!
Mi?
Flora!
Ne, Flora!
Flora!
Flora, hol vagy?
Flora!
Flora, mennünk kell.
Gyere!
Sajnálom.
A feliratot fordította: Kiss Orsolya