NETFLIX-ALKUPERÄISSARJA
Posti tuli.
Kiitos. -Ole hyvä.
Herra Wingrave viihtyi paremmin toimistossaan kuin Lontoon-asunnossaan.
Hän sulkeutui sinne päivin öin uppoutuen työhönsä ja iltarutiiniinsa,
kunnes se peitti hänet alleen eikä hänen sisällään ollut tilaa muulle.
Kunnes hän tunsi olevansa lähes oma itsensä, hyvässä ja pahassa.
Neiti Clayton soitti.
No? -Pelkkä päivitys lasten kuulumisista.
Mitä heille siis kuuluu? -Hyvää, mutta hän on hieman huolissaan -
ja kertoo toki lisää, jos haluat sopia puhelun.
Se ei kuulemma ole mitään hälyttävää, mutta saattaisit haluta tietää.
Ei tarvitse, kunhan lapsille kuuluu hyvää.
Toki.
Hyvää viikonloppua.
Kiitos.
Skottiviskiä vai bourbonia tänä iltana?
Skottiviskiä siis.
Charlotte!
Myöhästyinkö?
Ehdit juuri. -Niinkö?
On pian aika, muttei vielä. -Luojan kiitos. Minä tulin!
Tuskin hän välittää siitä juuri nyt.
Hän on kovin etuajassa. -Sitähän sattuu.
En uskonut hänen olevan näin etuajassa. -Onneksi ehdit paikalle.
En ikinä jättäisi tyttäreni syntymää väliin. Entä sairaala?
Lääkäri oli nopeampi. -Eikö pitäisi mennä sairaalaan?
Siinä kestäisi kaksi tuntia. Lääkäri oli lähempänä.
Entä Miles? -Hän nukkuu.
Olen tässä, kulta.
Oma tyttöni. Siis omat tyttöni. Miten voitte?
Sinua ei yleensä näy näin aikaisin.
Niin, tiesin… Tiedän, että torstaisin aloitat aiemmin.
Ajattelin tuoda sinulle kahvia.
Te jenkit ja teidän kahvinne. -Saatat pitää siitä.
Kippis.
En osaa keittää kahviakaan.
Miten tällä viikolla on mennyt? -Ihan hyvin.
Niin.
Lapset ovat olleet outoja viime aikoina. Kaikki on hieman outoa.
Ilman Owenia -
ja sinua.
Hannah on tuskin koskaan täällä. Hän vain menee kai ulos.
Itsekseen. Joskus käännyn ympäri ja hän onkin poissa.
Joskus ihmisten pitää olla yksin.
Heräsitkö vain tämän takia? -En.
Odotit, että palaan. -Tiesin kyllä, että palaisit tänään.
Mutta tulin muuten vain. -Ovatko lapset hereillä?
He nukkuvat vielä. -Heräsit siis auringonnousun aikaan.
Sitten hiivit keittämään pahaa kahvia -
ja tulit moikkaamaan aamukuudelta muuten vain.
Poppanen, senkin flirtti.
Hyvä on sitten. En pidä siitä, miten asiamme jäivät.
Miten ne jäivät? -Väärin.
Halusin alkaa tehdä jotain oikein, joten ajattelin aloittaa kahvilla.
Oletko nyt varma? Koska aina kun luulen niin,
sinulla on ärsyttävä tapa säikähtää kuin näkisit jonkin ötökän.
Ehkä niin on parempi. Pidän sinusta.
Mutta pidän myös elämästäni tällaisena mukavan tylsänä.
En tahtoisi häiritä sitä.
Asiathan täytyy pitää sopivan tylsinä.
Eikö Blyssa olekin pubi?
On.
Haluatko mennä drinkille?
Pääsisimme pois talosta ja kaikesta tästä.
Sehän voisi olla tylsää.
Jopa kamalan tylsää. -Voin pyytää Hannahia vahtimaan lapsia.
Sitten sinä ja minä -
voimme mennä tylsälle drinkille tylsään pubiin.
Katsotaan, mihin se vie.
Minähän asun pubin yläpuolella.
Enkö kertonutkin siitä?
Minulla on asunto aivan sen tylsän pubin yläpuolella.
Flora?
Flora.
Mitä teet?
Minulla on huono olo. -Kauanko olet ollut ulkona?
Heräsin vasta.
En tiedä.
Hei.
Miles? Sinäkö siellä?
Odota.
Kuka olet?
Kuulitko?
Minä olen Flora.
Äiti!
Mitä nyt? -Huoneessani on joku pikkupoika.
Miles! Luojan tähden. -Se ei ole Miles. Oikeasti.
Henry-setä?
Hei, Flora.
Mitä teet täällä?
En ajanutkaan takaisin kaupunkiin eilen. -Henry-setä jäi yöksi.
Nukuin vierashuoneessa. Tulin vain sanomaan huomenta.
Niin. -Sanoitko, että huoneessasi on joku?
Tule äkkiä katsomaan.
Katso. Ei ketään.
Ei nyt, mutta äsken oli aivan varmasti.
Äläkä sano, ettei ollut. -Hyvä on sitten.
Siis pikkupoikako?
Pieni kuten minä. -Eihän kukaan muu voi olla noin pieni.
Jos täällä on poika, jonka vain sinä näet, ehkä hän haluaisi olla ystäväsi.
Ei, hänessä on jotain vikaa.
Hänellä ei ole kasvoja. -Voi ei.
Hänellä ei ole edes suuta.
Sitten hän olisi hyvä kuuntelija. Se on lähes tärkein ystävän ominaisuus.
Aivan. Jos hän osaa kuunnella, ehkä hän haluaisi kuulla tarinoitasi.
Mutta miten hän voi olla ystäväni, jos hän ei voi kertoa nimeään?
Ehkä voisit antaa hänelle nimen. Voisit keksiä hänelle oman tarinan.
Minullakin oli sinun iässäsi ystävä tässä samassa talossa.
Hän oli sotilas, joka pelotti minua, kunnes keksin hänelle tarinan.
Tuliko hän siitä iloiseksi? -Kyllä tuli.
Ehkä voisin tehdä samoin.
Keksin pojalle tarinan. -Sillä lailla, kultaseni.
Milloin isi tulee kotiin Skotlannista?
Pian, kultapieni. -Tämä on outoa.
Niinkö?
Ehkä siksi,
että olen liian vanha, vai mitä?
Siitä se kai johtuu. -Minun pitäisi olla pienempi.
Sinun pitäisi olla viisivuotias. Sen ikäinen olit, kun tämä tapahtui.
Miksen sitten ole viisivuotias?
En ole viisi vaan kahdeksan vuotta. Miksi ikäni on väärin?
Kyllähän sinä tiedät.
Koska tämä on muisto. -Aivan.
Olen uppoutunut taas uuteen muistoon. -Niin.
Tätähän tapahtuu aina vain useammin. -Niin.
Uppoudun yhä uudestaan johonkin muistoon.
Sitten alan tajuta sen, ja se päättyy heti kun…
Herää.
Kuule.
Taisit vähän torkahtaa.
Mitä tapahtui? -En tiedä.
Anteeksi. En ole oma itseni.
Ei hätää. Varmistamme vain, että olet kunnossa.
Mitä olimme tekemässä? -Me puhuimme.
Puhuimme viimeöisestä kävelystäsi.
Sitten sinä vain…
Näytti siltä, että pyörryit, mutta oletko nyt kunnossa?
Minua väsyttää.
Haluaisin vielä nukkua mutta nähdä unta enkä muistoa.
Uni tällä kertaa.
Selvä.
Neiti Clayton soitti. Flora on kävellyt unissaan.
Onko hän kunnossa? -En ole varma.
Jos hän on kunnossa, se siitä. -Entä jos ei ole?
Soittakoon sitten lääkärille, hitto vie.
Floralla.
Hei, Flora. Henry-setä tässä. -Hei.
Mitä kuuluu, kultaseni? Onko äitisi…
Mitä äidistä?
Tarkoitan, että oletko nähnyt sitä pikkupoikaa uudestaan?
En vielä.
Ei se mitään. Kehitteletkö hänelle tarinaa?
Minä yritän. Mutta isi sanoi, että se poika on tuore.
Siis mikä? -Jokin erityinen tuore. Siinä kaikki.
Mielikuvitukseni tuore. Niin isi sanoi.
Sano isällesi, että nekin tarvitsevat tarinan.
Sano itse. Isä, Henry-setä soittaa.
Mitä? -Hetkinen.
Henry sanoi, että tuoreetkin tarvitsevat tarinan.
Kiitos, kulta.
Mitä tämä on? -Hei.
Olet palannut. -Niin, mutta vain hetkeksi.
Otin eilen viimeisen lennon Glasgow'sta hetken mielijohteesta.
Mutta palaan tapauksen pariin huomenna.
Hyvä ajatus. Lapset ovat varmasti kovin innoissaan, kun tulit.
Mistä muuten tiesit? -Mitä?
Mistä tiesit, että olen täällä? Vai miksi soitat?
Minä yritin tavoitella sinua.
En saanut sinua kiinni Glasgow'sta.
Ajattelin Charlotten tietävän, mikäli vaihdoit hotellia.
Ei, majoitun yhä… No, nyt sait minut kiinni. Mitä asiaa?
Minä…
Olenkin jo löytänyt vastauksen.
Selvitin asian tässä samalla, kun puhuimme.
No, hyvä juttu.
Niin.
Turvallista matkaa.
Vittu.
Keneltä muka yrität piiloutua?
Sama tulla sisään.
Näköjään sekä skottiviskiä että bourbonia tänä iltana.
Vieläpä tuo 62.
Onko meillä yhä varaa siihen Peterin vietyä sinulta kaiken?
Ei kaikkea.
Mitäpä neljännesmiljoonasta Milesin rahaa eikä sinun?
Korvasin kaiken. Sinähän tiedät jo.
Turhaan minä sinulle selitän. Tiedät kaiken.
Hän kai nukkuu jo. Kokki tai siivooja vastaisi taas.
Tai se söpö pikku amerikkalainen.
Tiedät, että puhelut pelästyttävät heitä.
Stipendiyhdistys.
Luulisi heidän jo tietävän. Heillä on ollut vuosia aikaa selvittää se.
Vastaanottovirkailija voisi hoitaa tämän ja kaikki veljesi kirjeet.
Kykenen itsekin.
Hän voi lähettää kuolinilmoituksen eikä postia tulisi.
Hän voi lähettää ilmoituksen aina tarvittaessa häiritsemättä sinua.
Sinun ei tarvitse edes tietää. -Kykenen itsekin.
Vaadit hoitaa asian itse, jottei se hoituisi,
koska aina kun lähetetään kuolinilmoitus,
sinun on hieman vaikeampi teeskennellä, että veljesi on yhä elossa. Vai mitä?
En teeskentele yhtään mitään. -Kirjoita sitten lähettäjän osoite ylös,
laadi Dominic Wingraven kuolinilmoitus ja vie postiin.
Miten hän voi?
Nukkui koko päivän.
Tarkkailen lämpöä, eikä kuumetta ole. -Poloinen on kai ihan poikki.
Sinua ei näkynyt iltapäivällä. Mihin katosit?
En oikein…
Kaipa minä olin lähistöllä.
Mitä se kertoo minusta, etten muista tätä iltapäivää?
Jos tämä jatkuu huomenna, kutsun lääkärin. -Hyvä ajatus.
Soitin Henrylle, mutta hän ei soittanut takaisin.
En ymmärrä.
Miten joku voi… Lapset ovat hänen ainoa perheensä.
Henry ei ole enää oma itsensä.
Hän ei ole ollut entisensä pitkään aikaan.
Sen Charlotten ja Dominicin kirotun matkan jälkeen.
Kukaan heistä ei tainnut palata.
Charlotte ja Dominic eivät tietenkään, mutta ei kyllä Henrykään.
Kaikki kolme ovat -
poissa.
Tuletko alakertaan?
Ihan kohta.
Selvä.
Mennään tänä viikonloppuna.
Patrick Swayze esiintyy. -Ei taida olla minun juttuni.
Vieläkö olet täällä?
Piti tiskata. Sitä paitsi minua pyydettiin jäämään.
Kuka nyt sellaista pyytäisi?
Älä koske siihen. Se vain turmeltuisi.
Luulin, että lähdit jo.
Kotimatkalla mietin, miten rankka päivä oli.
Ehkä Poppaselle kelpaisi tylsyys. Mitä sanot?
Mutta lapset… -Heillä on jo hoitaja.
Minulla on asiat hoidossa. Menkää pitämään hauskaa.
Siis meillä on asiat hoidossa. -Niin.
Painajaiset ja möröt sängyn alla hoidetaan nopeasti ja reilusti -
puolueettomassa oikeudenkäynnissä. -Tule.
Minne olemme menossa?
Aiotko tappaa minut? -Jos jatkat puhumista.
Täällä ei juuri ole salaisia paikkoja, vaikka onkin iso tontti.
Mutta tämä on erityinen. -Onpa kaunis. Sinäkö istutit?
Niin. Se on kuuelämänlanka.
Vaikea hoitaa Englannissa.
Mutta -
se kannattaa. -Niinkö?
Eikö kannata?
Se kukkii vain kaksi kuukautta vuodessa, vain öisin ja jokainen nuppu vain kerran.
Nuo kukat kuihtuvat aamuun mennessä.
Huomisiltana kukkivat uudet, jotka myös kuihtuvat.
Kolmen viikon päästä koko kasvi kuolee. Keväällä joudun istuttamaan uuden.
Vaativa kukka, vaikka kukkii vain kerran. -Siltä ihmiset tuntuvat minusta.
Paljon vaivannäköä, josta ei seuraa juuri mitään.
Kaikki ihmisetkö? -Kaikki.
Jopa sinä.
Jopa minä.
Etenkin minä.
Ajattelin säästää sinulta vaivan.
Hypätään loppuun.
Syteen tai saveen.
Oletko siis valmis?
Selvä.
Äiti oli Louise. Isä oli Dennis.
Kun he tapasivat, äiti oli 18-vuotias ja isä 24-vuotias.
Yllättäen vuosi myöhemmin syntyi veljeni Denny.
Sitten minä kai vähemmän yllättäen.
Isä meni töihin hiilikaivokseen. Sieltä sai hieman parempaa palkkaa.
Mutta hän oli tuskin koskaan kotona, kun taas Louise hoiti lapsia,
vaikka oli itsekin lapsi.
Nuori, jolla oli kaksi lasta ja mies 600 metrin syvyydessä.
Hän piti hauskaa kuten kaikki nuoret.
Isä oli siis maan alla ja äiti jonkun tyypin alla.
Kaivoksissa on se juttu… Siis se, jota mietin nyt vanhempana.
Siellä ei ole kasveja. Ei mitään elämää.
Miehiä lähetetään syvälle pimeään kaivamaan jotain kuollutta.
He kaivavat kuolleita möykkyjä,
jotka ovat niin vanhoja ja elottomia, että ne palavat.
Niin isä eli, ja äiti teki minkä voi tunteakseen olevansa elossa.
Se synkkä, kuollut tomu -
peitti isän kasvot, kädet ja keuhkot, kun hän palasi maan alta.
Hänen maailmassaan ei ollut lehtiä eikä kukkia.
Kun hän viimein kiipesi haudasta ja palasi elävään maailmaan,
hänelle naurettiin.
Kaikki tiesivät, että uusi vauva, pikkuveljeni Mikey, ei ollut hänen.
Dennis ummisti silmänsä jatkaen töitä,
joten häntä kehuttiin tunnollisuudesta samalla kun pilkattiin aisankannattajaksi.
Jos Louisen suhteen suorapuheisia ollaan, äitiä sanottiin huoraksi.
Samoin tytärtä koulussa ja kaduilla.
Jopa kotona, kun Denny yhtyi kuoroon.
Yritti pelastaa oman nahkansa syyttämällä perheen naisia.
Sitten vuonna -67 Louise lähti.
Hän häipyi.
Kun tulin koulusta, löysin Mikeyn yksin parkumasta pää punaisena.
Hän oli yhä vauva eikä ymmärtänyt, mitä oli tehnyt väärin.
Yritin hoitaa häntä.
Olin vasta lapsi. Lapset eivät voi kasvattaa lapsia.
Unohdin asioita.
Jätin kiehuvan kattilan vahtimatta.
Sattui onnettomuus.
Lastensuojelu erotti meidät.
Isä teki parhaansa.
Hän oli niin kauan maan alla, ettei osannut hoitaa lasta, saati kolmea.
Siispä hän katosi.
Sitten alkoi sijaishoito.
Pelkkiä vanhoja, pervoja miehiä ja katkeria vaimoja,
jotka hoitivat roskaväkeä saadakseen vähän rahaa.
Lähdin pian Lontooseen.
Sitten hankkiuduin vaikeuksiin ja jouduin pariksi vuodeksi vankilaan.
Siellä aloitin puutarhanhoidon. Tekemistä toimettomille käsille.
Mutta pidin siitä. Se oli mahtavaa.
Silloin tuli selväksi, etteivät ihmiset ole vaivan arvoisia -
vaan kasvit.
Kun niille suo rakkautta, huolenpitoa ja ravintoa,
saa nähdä, miten käy.
Kun niiden näkee kasvavan, siinä on järkeä.
Niin.
Ihmiset ovat vaativia. Jopa heistä parhaat.
Mutta joskus, hemmetin harvoin kai,
joku voi olla vaivan arvoinen kuten tämä kuuelämänlanka.
Sinulla on vaikeaa.
Sen huomaa.
Podet syyllisyyttä, mutta sinä et päätä, kuka saa elää ja kuka ei.
Valitan, mutta se on totuus. Ihmiset ovat osa luontoa.
Se on tosiasia. Meidän on tarkoitus kuolla.
Se on luonnollista ja kaunista.
Kaikki hajoaa, nousee taas ylös ja hajoaa uudelleen.
Jokainen elävä kasvaa jokaisesta kuolevasta.
Luovutamme paikkamme uudelle elämälle,
joka aloittaa kiertokulkunsa alusta yhä uudelleen.
Se on paljon parempi kuin elämän musertuminen -
syvälle maahan kiveksi, joka palaa tultuaan kyllin vanhaksi.
On paljon parempi nähdä lehtiä ja kukkia.
Luovutamme paikkamme uudelle elämälle,
kuten kuuelämänlangalle.
Sen kauneus piilee sen kuolevaisuudessa.
Voi sentään.
Mitä teemme tämän suhteen?
En tiedä.
En todellakaan tiedä.
Onko tässä kaikki?
Vielä yksi osa autossa. -Minä haen.
Voi luoja. Mitä olet mennyt tekemään?
Sussexissa on eräs mies, joka tekee näitä.
Taisi osua tarpeeksi lähelle. Ei se tietenkään täysin tarkka kopio ole.
Flora sekoaa tästä.
Anteeksi, etten tule juhliin.
Toivottavasti lahja hyvittää asian. -Kuusivuotias ei muuta huomaakaan.
Ei täällä.
Haen loput. Tämän voisi piilottaa työhuoneeseen juhliin asti.
Kuulostaa hyvältä. Kulta, katso, mitä veljesi toi.
Hieno.
Anteeksi, etten tule juhliin. Tiedäthän sinä.
Soitan sitten Berliinistä. -Hyvä.
Voi luoja.
Miksi ihmeessä istut täällä pimeässä? Tulin iltapalalle ennen nukkumaanmenoa.
Tarvitsen lisäenergiaa. Aamulla puhkeaa kaaos.
Kaikki ne lapset juoksevat ympäriinsä.
Sinunkin pitäisi levätä. Tuletko nukkumaan?
Floran syntymä.
Rupesin miettimään,
miten outo ilta se oli.
Niinkö?
En muista paljoa. Synnytyksen hienous.
Se on kuulemma tarkoitus unohtua. Jokin aivojen kemikaali aiheuttaa sen.
Muuten ei ikinä synnyttäisi toista.
Hän syntyi kovin etuajassa.
Niin.
Niin, ja olin todella yllättynyt.
Niin aikaiseksi synnytykseksi vauva ei ollutkaan niin pieni kuin odotin.
Ajoitus ei täsmännyt.
Nyt en ymmärrä.
Jos hän ei syntynytkään etuajassa vaan täysiaikaisena, ajoitus ei täsmää.
Hänen täytyi syntyä etuajassa -
tai hän olisi saanut alkunsa elokuussa,
kun olin Venäjällä.
Kuusi vuotta.
Kesti kuusi vuotta tajuta se.
En kai halunnut tajuta.
Olin liikaa poissa.
Ilmeisesti näin isossa talossa kaksin Milesin kanssa oli -
yksinäistä.
Rakastatko häntä?
Au pair nukkui pitkästä aikaa hyvin. Kenties jopa ensimmäistä kertaa.
Flora!
Mitä sinä teet?
Missä minä olen? -Oletko kunnossa? Kävelitkö taas unissasi?
En tiedä. Taisin taas uppoutua muistoon.
Tule. Mennään sisälle. -Miksi näin käy yhä uudestaan?
Olen kovin pahoillani tästä.
Olin vain kävelyllä. Ei ollut tarkoitus huolestuttaa.
Mennään aamiaiselle. Minulla on kamala nälkä.
Anteeksi keskeytys. Neiti Clayton soitti taas. Ehkä pitäisi…
Onko joku loukkaantunut? Tarvitaanko ambulanssi?
Ei se ole niin yksinkertaista.
Minähän sanoin jo. En ole saatavilla, ellei joku loukkaannu!
Jumalauta.
Hyvä on.
Hyvä on. Soita hänelle takaisin.
Hei. Mitä tämä on?
Viekää ne autoon.
Saat pitää toimiston.
Mitä oikein selität? -En halua nähdä tätä enää ikinä.
Pidit kai minua ihan vitun tyhmänä.
Nyt en… -"Vauvat eivät noudata aikataulua, Dom."
Mutta muista tämä tärkeä asia.
Flora on minun tyttäreni siten kuin sillä on merkitystä.
Kun hän naarmuttaa polvensa tai näkee painajaista, minä hoidan.
Kun joku kusipää särkee hänen sydämensä, minä lohdutan.
Kun hän pyytää isäänsä saattamaan hänet alttarille,
se olen minä etkä sinä. Ymmärrätkö?
Eikö Charlotte kertonut? Kappas vain. Saan nähdä, kun sinulla sytyttää.
Olen miettinyt.
Olen yrittänyt keksiä sopivaa sanaa. En keksi muuta kuin "karkotus".
Se osuu lähelle. Se puree muttei läheskään tarpeeksi kovaa.
Kelvatkoon.
Minä karkotan sinut, pikkuveli.
Karkotan sinut kodistani sekä vaimoni ja lasteni luota.
Olet karkotettu.
Sinulla ei ole enää veljeä, veljentytärtä eikä veljenpoikaa.
Ei ketään.
Vain itsesi.
Ja oma itsesi,
todellinen minäsi,
on julma paskiainen.
Irvokas pikku paholainen.
Säälin sinua.
Joudut elämään sen kanssa.
Joudut elämään itsesi kanssa,
joka on surkea, virnuileva, saatanan hirviö. Vai mitä?
Kuinka kaukana Intia on?
Kauempana kuin ikävä mutta lähempänä kuin hyvästit.
Tiedän, mitä mietit, mutta älä murehdi. Pärjäät kyllä pari viikkoa, kultaseni.
Saanko tulla mukaan? Pari viikkoa on hirveän pitkä aika.
En halua jäädä yksin Milesin ja rouva Grosen luo.
Kas tässä.
Tätä kutsutaan talismaaniksi.
Minulla oli tapana tehdä näitä. Joskus teen niitä vieläkin.
Olen tehnyt niitä ikäisestäsi asti. -Mitä se tekee?
Se suojelee ja pitää ihmiset onnellisina.
Se tapahtuu taas, vai mitä? -Mikä?
En ole oikeasti tässä. Olen liian vanha.
Ajoitus ei täsmää. -Niin.
Olen uppoutunut taas uuteen muistoon.
Turvallisesti.
Kaipaan sinua, äiti.
Kultaseni.
Sinun pitäisi kai herätä nyt.
Muistan nämä. -Niinkö?
Se oli keväällä.
Miten jaksat syödä kaksi annosta? Katsokaa.
Tehän olette…
Mitä teette? -Flora, hei.
Syötte ilman minua.
Mitä? -Miten niin?
Söit jo huoneessasi Owenin keittoa. -Siitä tuli erityisen hyvää.
En muista sitä. -Sanoinhan, ettei hän ole oma itsensä.
Hän vaikuttaa terveeltä mutta oudolta. -En pidä tästä leikistä.
Ei hätää. -En pidä tästä!
Setäsi taitaa soittaa. Kaikki järjestyy. Ei mitään hätää.
Haloo?
Taas pilapuhelu.
Luuletko oikeasti, että hän vielä joskus vastaa?
Alkaa olla surullista.
Mitä hyödyt tästä? Hän saattaa vastata joka kymmenenteen soittoosi.
Saatat kuulla hänen sanovan: "Floralla." Epätodennäköistä.
Sillä välin he luulevat, että olet puhelimeen huohottava pervo.
Pelkkä sekopää. Miten säälittävää.
Tässä sitä taas ollaan.
Tämä ei ole todellista, mutta avaa ovi silti.
Anteeksi, kun yllätin.
Olin lähistöllä.
Enkä ollut. Sepitin vain tarinan. Minulla ei ole paljon aikaa.
Mitä olit tekemässä? -Olin…
En oikein tiedä.
Anteeksi.
Flora. -Olen pahoillani. Olisi pitänyt kertoa.
Olisi pitänyt toimia toisin.
Lähdemme tänä iltana Intiaan.
Pariksi viikoksi. Uusimme häämatkamme.
Vai niin.
Halusin hyvästellä.
Charlotte. -Oikeasti.
Aion saada asiat toimimaan mieheni ja perheeni kanssa.
Halusin itse kertoa, miksi lähden matkalle.
Voin korjata asiat.
Mutten voinut lähteä ilman…
Rakastan sinua, Charlotte.
Tiedän sen.
Tähän liittyy paljon muutakin kuin rakkaus.
Ei kai haittaa, että hyppään eteenpäin suosikkikohtaani.
Ei, ole kiltti. -Tuo loukkaa minua. Haluan nähdä sen taas.
Ei. -Se ilta, kun tapasimme.
Anna mennä. Vastaa.
En vastaa. -Sinun on pakko. Tiedät kyllä.
En halua. -Ainahan sinä vastaat.
Ei ole mitään pelättävää. Tiedät, kuka soittaa.
Se on Britannian konsulaatti Intiassa. -Lopeta, ole kiltti.
Heillä on kamalia uutisia.
Älä. -On sattunut onnettomuus.
Haloo?
Puhelimessa.
Anteeksi, voisitko toistaa?
Millainen onnettomuus?
Ovathan he kunnossa?
Mahdotonta.
Tämä on erehdys.
Eihän se kovin kamalaa ollut? -Se on yhtä helvettiä joka kerta.
Ei sentään. Se ei ollut pahin osuus.
Eikä edes hautajaisjärjestelyt tai tyhjien arkkujen hautaus.
Ei, vaan helvettiä oli joutua soittamaan Blyn kartanoon kertoaksesi uutiset -
ja kuulla Floran ääni ensimmäisenä hänen vastattuaan puhelimeen.
Hänen pikkutytön äänensä sanoi…
Floralla.
Puhuu ja kävelee unissaan. Hänellä on rankkaa.
Niin.
En tiedä, mitä muuta tehdä. Taidan viedä hänet aamulla lääkäriin.
Hän tarvitsee psykologia.
Vankilassa terapia oli pakollista. Inhosin sitä. En uskonut sen auttavan.
Psykologini Tamara ei antanut periksi. Piti kiinni kuin koira luusta.
Aloin puhua vain vaientaakseni hänet.
Kuukauden jälkeen tajusin nukkuvani läpi yön.
Niin. Taidat olla oikeassa.
Pitää mennä.
Pitää vähintäänkin vaihtaa vaatteet.
Mutta -
voisit tulla takaisin.
Tänä iltanako? -Niin. Tänä iltana.
Enpä tiedä, Poppanen. Sinulla on täällä kädet täynnä.
Olen muutenkin koko yön hereillä tarkkaillen Floraa.
Hyvää yötä nyt vain.
Nähdään vielä jonakin toisena iltana. -Lupaatko?
Lupaan.
Vitut. -Ja taas mennään.
Linja on poikki. -Puhelinongelmiako?
Linja on katkaistu. -Entä sitten?
Ei sen pitäisi olla. Ei ollut aiemminkaan. -Tuskin se mitään on.
Mitä teet? -Menen sinne.
Mitä? -Menen Blyn kartanoon.
Järjetöntä. Sinne ajaa kolme tuntia, ja olet juonut tauotta kaksi vuotta.
Ei sen väliä.
Miksi? Lastenhoitajahan on siellä. Et voisi edes tehdä mitään.
Minulla on kamala tunne. -Sehän ratkaisee asian.
Kun viimeksi oli näin paha aavistus… -Blyssa varmasti ilahdutaan tulostasi.
Ehkä voit kertoa lapsille kasvotusten, miten heidän vanhempansa kuolivat.
Kerro samalla, miksi he ylipäätään lähtivät matkalle.
Hei.
Odota.
Hei?
Siinähän sinä olet. Älä pelkää.
Anteeksi, kun pelkäsin aiemmin.
Se oli epäkohteliasta. Mutta ajattelin antaa sinulle tarinan.
Poikaparka. Ikävää, ettei sinulla ole kasvoja.
Kuule.
Kokeile tätä.
Sillä lailla.
Keksitäänpä sinulle ikioma tarina.
Taisin tehdä sen taas.
Olen uppoutunut taas uuteen muistoon.
Sinä yönä, kun tämä tapahtui ja annoin sinulle kasvot,
olin vasta viisi vuotta vanha, vai mitä?
Miksi teet minulle aina näin? Kerro nyt.
Miksi työnnät minut koko ajan sivuun, neiti Jessel?
Kuule, nyt riittää.
En pidä tästä leikistä. Älä piileksi. Haluan puhua sinulle.
Olen vihainen sinulle.
Miksi? Kaikkihan on hyvin. Kerrassaan… -Eikä ole.
En jaksa enää uppoutua muistoihin.
En halua enää unohdella asioita ja käyttäytyä oudosti.
Enkä halua, että Miles käyttäytyy oudosti.
Mikä Milesia vaivaa?
Miles on kerrassaan loistava, paitsi silloin, kun ei ole.
Kun ei ole loistavako? -Kun ei ole Miles.
Ei, älä tee noin. Et saa tehdä noin koko ajan.
Tule takaisin ja näytä itsesi!
Mitä teet minulle?
Minä… -Flora?
Flora, tule tänne.
Ei hätää. Se on vain neiti Jessel.
Miles!
Tämäpä kiusallista.
Miles!
Flora, ei!
Missä olet?
Meidän pitää mennä. Tule.
Anteeksi.
Tekstitys: Kaisa Innes