EN ORIGINALSERIE FRA NETFLIX
Husholdersken visste, bedre enn andre, at dype opplevelser aldri var fredfulle,
og fordi hun visste det siden Bly ble hennes hjem,
fant hun alltid veien tilbake til freden med sin daglige rutine,
og det virket alltid.
Alltid.
Vi kan ikke regne med fortiden.
Det lærte jeg av å pleie mor.
Det er det demens er, ikke sant?
Jeg har lært mye av det.
Vi tror vi har fanget den i våre minner, men…
Minner svinner hen, eller de er feil.
Alle kan dø, når som helst.
Eller vi kan glemme et helt liv, som er det samme som å dø.
Så tenk over det.
Vi kan ikke regne med fremtiden heller.
Ingen fortid.
Ingen fremtid.
Herregud, jeg vet det er skummelt, men Owen…
Du er ung.
Du har en fortid og en fremtid.
Du kan regne med begge deler.
Stakkars, søte, fulle mann.
-Vet du hva jeg har merket? -Hva da?
Du bruker mye tid på å passe på andre folk.
Det er jobben min.
Det er mer enn det, vel?
Om du bare kan ta det ansvaret og legge det bort en stund…
Jeg kan det.
Faen heller.
Jeg…
Jeg beklager å si det.
Jeg burde ikke si det. Det er fælt å si, men jeg sier det likevel.
Det er en lettelse.
Det er ikke fælt.
Jeg er utøylet nå, enten jeg liker det eller ei.
Og nå tenker jeg…
…at jeg kanskje skal tilbake til Paris.
Vel, du…
Altså, du…
Du kan jo det?
-Jeg kan det. -Ja.
Og du vet…
…at du også kan det.
Si det med meg.
Hannah Grose i Paris.
Hva skulle jeg gjort i Paris?
Spise croissanter, drikke god vin.
Og leve, Hannah.
Leve.
Gjøre hva enn som faller oss inn der og da.
Du og jeg.
Mens vi ennå kan.
Beklager å avbryte, men jeg blir til et gresskar.
Kom, Owen, på tide å dra hjem.
Tiden er vel inne.
Vi drinkes senere.
Lavmål, selv til deg å være.
-Kjør forsiktig. -Jeg kjenner veien. Det går bra.
Alt er bra.
Er du Hannah?
Owen Sharma.
Hyggelig å treffe deg.
Riktig.
Riktig, ja.
Beklager, jeg er litt forvirret i dag.
Og jobbintervjuer er ikke min…
Jeg er mer komfortabel på andre siden av bordet.
Men Charlotte, Mrs. Wingrave, hun måtte…
Hun måtte…
Riktig, ja. Jeg er klar.
Hannah Grose. Det er en…
Det er en glede.
Så, du…
Du studerte i Paris?
Ja, i to år.
Beste to årene av mitt liv, helt ærlig.
Jeg jobbet på en restaurant i Le Marais.
Jeg er redd denne jobben vil kjede deg.
Det er vel en fin restaurant som har bruk for deg. Altså…
Hvorfor jobbe på Bly?
-Det er nær hjemme. -Det er ærlig.
Jeg er for ærlig. Sykelig, sikkert.
Nei, ærlighet er aldri det.
Jeg ser det som en sjanse til å finpusse evnene mine.
I Paris var jeg soussjef. Hakket bare grønnsaker.
Her får jeg lage alt selv.
Det hadde vært veldig lærerikt.
Du får to barn å lage mat til. Jeg vet ikke om det er det du vil gjøre.
Miles er sju og kresen. Flora er fem og…
…veldig snill. Begge er det.
Wingrave-familien kommer hit i feriene. De har vært snille mot meg.
Jeg vet det høres veldig Herskap og tjenere ut, men…
Dette er mitt hjem, og jeg er stolt av det.
Vi trenger en kokk som mener å bli.
Vel…
Når moren min…
Når det er tid for…
Jeg skulle ikke si det. Men det er en del av det.
Om du vil vite hvorfor jeg søkte.
I går trodde moren min at det var 1962.
Og at jeg var min bestefar.
Derfor er jeg her.
For å tjene penger mens jeg pleier henne.
Jeg vet ikke hvor lenge…
Men jeg skal ikke stikke av.
Det lover jeg. Jeg er ikke sånn.
Det må være vanskelig.
Det er det.
Og det er det ikke.
Har du lest Thomas Merton?
Nei, dessverre.
-Fortell. -Han var munk.
Han sa at når vi kommer oss forbi bevissthet, identitet
og alt det som opptar fremre del av hjernen…
…så vil vi…
…nå en transcendens…
…en uendelig rik kilde, eller hva man kaller det.
Så om du tar en med demens, for eksempel,
så blir deres bevissthet fortært hver dag, sant?
Du ser under den, og det er…
Hør her…
Jeg vet ikke om det er transendent, men…
Jeg lærer mye om å være levende.
Veldig mye.
Mrs. Grose.
De er her.
Beklager, kan du…
Kan du unnsk…
Mrs. Grose.
-Wingrave-familien er her. -Veldig bra, takk.
-Hallo, Miles. -Hei.
-Kjære Hannah. -Hei.
Hei, Mrs. Grose.
Hallo, kjære Flora. Har du hatt et fint skoleår?
-Forsiktig. -Der løp hun av gårde.
Rett opp. Hva innbiller jeg meg?
De har ikke hørt på meg i hele dag. Hvordan går det?
Du vet. Samme som alltid, ma'am.
Mrs. Grose. Fint å være tilbake.
Fint å ha deg tilbake, sir.
Hallo, Hannah.
-Fint å se ansiktet ditt. -Og ditt, sir.
Vi får drikke te til uka. Fortell om hvor bedøvende konstant alt er.
Det vil jeg veldig gjerne, ma'am.
Bærer du dem inn med én gang?
Umiddelbart.
Hannah?
Herregud.
Jeg…
Jeg beklager, ma'am.
Jeg…
Jeg trodde du hadde dratt. Du pleier å dra før…
Kommer Sam for å hente deg?
Nei.
Går det bra med ham?
Jeg tror ikke det er mulig, ma'am.
Han er visst…
Han har det bra.
På et vis har han og…
…hvem enn hun er, de…
De har det bare bra.
Du store min.
Jeg kan bestille bil til deg.
Du skal vel ikke gå tilbake til landsbyen?
Jeg ordner bil.
-Eller kjører deg selv. -Nei, alvorlig talt…
Eller du kan bli her, vet du.
Så lenge du vil.
For alltid, om du trenger.
Kom, la oss få oss noe å drikke.
Hva vil du?
Hei!
-Slutt! -Miles!
Hold opp med én gang!
Det er ikke morsomt. Aldri gjør det igjen, hører du?
Ellers så banker jeg dritten ut av deg. Ikke noe kødd.
Jeg kverker deg, for faen.
Prøv meg.
Se så rød du ble.
Du er pen når du rødmer.
Miles!
Alle kan dø, når som helst.
Eller vi kan glemme et helt liv, som er det samme som å dø.
Så, tenk over det.
Vi kan ikke regne med fremtiden heller.
Ingen fortid.
Ingen fremtid.
Våre øyeblikk skal bare være som…
Kapitler.
Nei.
Markører?
Nei, det er ikke det, hva?
De er ikke det.
De er som…
Som…
Unnskyld meg.
Vent, vær så snill!
-Ja? -Peter!
Det er nesten lunsj uansett. Gå på kjøkkenet.
Du kan leke med onkel Peter senere.
Ro dere ned, ellers knuser dere skallen, for pokker!
Ikke rør meg.
Du kan ikke prate til meg som en hore,
forsvinne, komme tilbake, og late som alt er greit.
-Det er jeg ikke med på! -Hva?
Jeg har ikke hørt fra deg i dagevis!
-Demp deg. -Ikke si hva jeg skal gjøre.
Jeg forstår bare ikke hvorfor du er sint.
Sist jeg så deg, maste du om at jeg hadde røra til Owen i munnen.
Jeg har for lengst glemt det, Becs.
-Ikke jeg. -Becs, jeg…
Hør her, jeg er lei for det.
Unnskyld.
Kom her.
Vær så snill. Du.
Jeg vet ikke hvem det var.
Jeg har falt dypere enn jeg trodde.
-Du får ikke prate sånn til meg igjen. -Nei, aldri.
Jeg lover. Virkelig.
Jeg lover.
Ok?
Ok.
Ok?
Får jeg kysse deg?
Ærlig talt, Hannah.
Du burde gi støvsugeren en pause.
Lev litt.
Hannah.
Du skremte meg.
Hva gjør du her oppe?
Henry ba meg om å hente noen ting.
Fra toalettbordet til Charlotte?
Han er en sentimental fyr.
Vis meg hva du har i lomma.
Herregud, Hannah, spander middag først.
Greit.
Henry ba deg hente det for ham?
Det stemmer.
-Hva skal han med det? -Vet ikke. Jeg følger bare ordrer.
Charlotte sa en gang at det halskjedet er over 400 år gammelt.
Det er sikkert verdt tusenvis.
Det ser man ikke på det. Man kunne ikke gjettet det.
Etter å ha vasket et hus i årevis, vet man nøyaktig hvor alt er.
Henry er kanskje vrak nok til å ikke merke hva du gjør, men det er ikke jeg.
-Og hva gjør jeg? -Du tar ting som ikke tilhører deg.
Du vet…
…det er en feil, ikke sant?
Å tro at de er din familie.
At dette er ditt hus.
Vi har dem, og så har vi oss, Hannah.
Vi er tjenestefolk.
Hva tror du skjer når du blir for gammel til å skyve på en mopp?
Hva? Tror du Henry vil ta seg av deg?
Eller hva? Barna?
Vet du hvor mange husholdersker får bli når de pensjoneres?
Livet deres går videre, Hannah, og etterlater seg ærlige folk som oss.
Du er ærlig, ja?
Jeg tar halskjedet, takk.
Her.
Takk.
Du vet…
Du burde være hyggeligere mot meg.
Ett ord fra meg,
og du blir kastet ut med bare lønna fra sist uke.
Dette er mitt hjem, Peter Quint.
Du forlater det lenge før meg.
Jeg ser det som en sjanse til å finpusse evnene mine.
I Paris var jeg soussjef. Hakket bare grønnsaker.
Her får jeg lage alt selv.
Det hadde vært veldig lærerikt.
Du får to barn å lage mat til, og…
Jeg beklager.
Dette vil høres merkelig ut, men… Har vi ikke allerede gjort dette?
Jo.
Men vi må gjøre det igjen.
Hvorfor det?
Si det, du.
Hva?
Det går bra. Vi fortsetter.
I Paris var jeg soussjef. Hakket bare grønnsaker.
Her får jeg lage alt selv.
Det hadde vært veldig lærerikt.
Du får to barn å lage mat til.
Jeg vet ikke om det er det du vil gjøre.
-Miles er sju og ganske kresen. -Miles.
Fortell mer om ham.
Hva slags gutt er han?
Å.
Miles er en snill gutt.
Han er søt.
Han har problemer, men innerst inne er han god.
Problemer?
Han har ikke vært seg selv siden foreldrene døde.
-Men hvilke barn hadde vært det? -Er han slem?
Hva får deg til å si det?
Små gutter kan være svært slemme.
Det vet jeg godt.
-Jeg var en. -Miles er en snill gutt.
Det har du sagt.
Han er det.
Han er snill,
-og hadde aldri gjort noen… -Fortred.
Er det dét du skulle si?
-Hva får deg til å si det? -Du spurte.
Han hadde ikke gjort noen fortred.
Men du sa at han ikke har vært seg selv siden foreldrene døde.
Jeg mente ikke det.
Miles Dominic Wingrave! Hva holder du på med?
Hei.
Hva i all verden er det med deg?
Nyter en sigg på en fin og solfylt dag.
Hva gjør du?
Hør her, Miles…
Jeg vet du savner Peter, og at det er forvirrende at han forsvant.
Du må gjerne beholde lighteren hans, så lenge du bruker den trygt.
Men du kan ikke, under noen omstendigheter, røyke.
Eller vil du dø en fæl, kvelende død?
Å, Hannah.
Ærlig talt.
Miles.
Ærlig talt.
Miles!
Miles, vi er ikke ferdig her.
Miles!
Å gud.
Miles!
Å, hallo.
Hallo. Kom Miles inn her?
Nå nettopp?
Kom og sett deg.
Jeg tente det for deg. Håper det er greit.
Hvem er det for?
Slik skal det låte!
Gå videre og opp.
Det er for Sam.
Han er kanskje ikke død, men ingen er perfekt, sant?
Man tenner ikke minnelys for de levende.
Ikke vanligvis.
Men han er et spesielt tilfelle.
Sett deg, jeg vil prate med deg om noe.
Hva sier du til å jobbe og bo her på heltid?
Å…
-Da må jeg selge huset mitt. -Nettopp.
Det ville blitt en god sparesum.
Og vi vil betale deg godt, så klart.
-Å, men Sam… -Vi tenner et lys for ham, gjør vi ikke?
Fordi Sam er borte.
Jeg setter pris på tilbudet. Virkelig, Charlotte, men…
Sam er…
Han går gjennom en fase. Og han kommer tilbake.
Han gjør det.
Han kommer tilbake.
Det er morsomt.
Ekteskap er som religion, på et vis.
Du blir bedt om å tro blindt på Gud, selv om du ikke ser ham.
Du blir bedt om å tro blindt på mannen din, selv om du knapt ser ham.
Men er det realistisk?
Hvor lenge kan du faktisk tro på noe?
Virkelig tro på det, uten å se det.
Begge har sine begrensninger.
Hva er alternativet?
Å tro på ingenting?
Og hva så?
Hva har du, når du står med ryggen mot veggen,
når du bare har tro igjen?
Altså…
Jeg elsker ham fortsatt.
Gud hjelpe meg. Jeg elsker ham fortsatt.
Og det han gjorde…
Det var grusomt, men…
Ja.
Ja, det var det.
Jeg var en pappajente.
Hva?
Helt til jeg vokste opp og ikke var det mer.
Jeg var en kvinne med egne meninger, ønsker og ambisjoner,
og faren min oppmuntret det ikke.
For hans del var drømmene mine utenfor rekkevidde.
Han følte jeg trengte å bli mint på det konstant.
Så når du finner noen…
…som virkelig ser deg, som virkelig tror på deg,
av og til mer enn du tror på deg selv,
at du er smart nok og kapabel nok, og sier det…
Da må du holde fast i dem og aldri gi slipp.
Selv om de er litt grove i kantene.
Selv om de ikke er perfekt.
Selv om du mister deg selv litt.
Du må ikke miste deg selv for å finne lykke.
Må du ikke det?
Alle gjør det.
Ikke alltid. Nei.
Jeg vet hva du vil si, så ikke.
Om du vet hva jeg vil si, så vet du hvorfor.
Jeg vet det, ok?
Jeg har aldri møtt en som ham.
-Jeg vet han ikke er perfekt. -Det er mer enn som så.
Tilgi meg for at jeg sier det, men… Han skremmer dritten ut av meg.
Du kjenner ham ikke, Hannah.
Han skremmer meg også.
Men på den best mulige måten.
Å være med ham kan være skremmende,
men det er også spennende og moro.
Og for første gang i livet
er stemmen i hodet mitt som sier jeg ikke er bra nok, borte.
Den er vekk.
Jeg har aldri følt meg så levende.
Å, kjære deg.
Det er forskjell på å føle seg bra og å føle seg levende.
De to er ikke alltid det samme.
Se på deg.
Det ser ut som at du ikke har sovet på en uke.
Du bekymrer deg for mye.
-Jeg har vært med menn som ham før. -Nei.
Nei, det er ikke sant.
Du sa det selv. Du sa at du aldri har møtt en som ham før.
Du får ikke i pose og sekk.
Hannah, ærlig talt.
-Rebecca. -Beklager at jeg sa noe.
Rebecca!
Hei.
Få høre hva du mener, Rebecca.
Mer salt i stuingen?
Hva?
Hva koker i hodet ditt nå?
Nei, takk. Jeg er ikke sulten.
Den søteste honning blir kvalmende gjennom sin fortreffelighet
og kan svekke appetitten med sin sødme.
Det lukter deilig her.
Becs, får jeg låne deg et øyeblikk?
Vi hadde et problem med mus før.
Den gamle gartneren la ut limfeller,
en flis på denne størrelsen, dekket i lim.
Ingen fjærer eller bur.
Ingen vold. Det var det han sa.
Ingen vold.
Noen dager senere fant jeg en av fellene, og noe var i den.
Noe ganske lite. Ikke en mus, altså.
En kålorm, tenkte jeg.
Jeg plukket den opp og så på den.
Det var et ben.
Et pokkers museben.
Stakkars musa lå rett ved. Den tygde av benet for å flykte.
Stakkaren blødde i hjel.
Den mannen er en limfelle.
Når Rebecca innser det, kommer hun ikke helskinnet ut av den.
Hun vil tro hun har det bra.
Til hun skjønner at hun sitter fast.
Fornektelse.
Jeg ser det som en sjanse til å finpusse evnene mine.
I Paris var jeg soussjef. Hakket bare grønnsaker.
Her får jeg lage alt selv. Det hadde vært veldig lærerikt.
-Vi trenger en kokk som mener å bli. -Når tiden kommer, vil jeg ikke stikke av.
Det lover jeg.
Nei.
Jeg vil sitte fast i denne limfella av en by som alle andre.
Du kjenner til limfeller.
Vi pratet om det en gang.
Ikke ennå, nei.
Teknisk sett.
Men jeg grublet over det i flere uker etterpå.
Tenkte på hvordan det måtte føles.
Det limet…
…som stivner…
…før vi vet ordet av det.
Den bunnløse,
iskalde frykten…
Å innse at vi kan sitte fast for alltid.
Tror du en mus er i stand til å forstå noe sånt?
Vet en mus når det allerede er over?
Gjør vi?
Vi?
Folk.
Vet vi når vi sitter fast i limet? Eller når vannet rundt oss koker?
Eller sitter vi der og sier at alt ordner seg?
Jeg har det bra.
Fornektelse!
Det er morbid.
Det er dét det er. Morbid.
-Vær forsiktig. -Det er morbid!
Bli.
-Jeg må til banken i morgen. -Bare bli litt lenger.
Jeg skulle gjerne det.
Jeg må si deg noe.
Hva da?
Hva er det?
Jeg har aldri hatt noe i livet.
Jeg har aldri hatt…
…penger eller…
…en familie…
…eller…
…kjærlighet.
Eller trygghet.
Helt til jeg fant deg.
Hva skjer?
Jeg gjør noe stort.
Noe stort for oss to.
Det gir ingen mening.
Vi er ikke som dem, Becs.
Ok? Vi er ikke det.
Henry gjør deg aldri til lærling eller meg til partner.
Det eneste engelskmenn bryr seg om, er klasse.
Og du og jeg…
Vi vil alltid være tjenestefolk i deres øyne.
Er vi ikke?
Både du og jeg vet det, innerst inne.
Men det eneste amerikanere bryr seg om…
…er penger.
Og…
Jeg har fått nok.
I Statene så kan du være den typen advokat du vil.
Jeg kan være hva som helst.
Og det er ting som vi kunne bli, i USA.
Med penger.
Forstår du hva jeg sier?
Så, jeg…
Jeg må be deg om å pakke sammen og være klar.
-I morgen kveld. -Hva mener du?
-Jeg kan ikke… -Vær så snill. Gjør det for min skyld.
Jeg lover å forklare alt når jeg kommer tilbake. Stoler du på meg?
Ja, det gjør jeg.
Vær klar til å dra.
Og ikke si det til noen.
Noen. Forstår du?
Jeg har noen ting jeg må gjøre, og så kommer jeg for å hente deg, jeg lover.
Jeg lover.
Jeg elsker deg.
Vi kommer oss vekk herfra.
Tenk på alt vi skal bli, i USA.
En lord…
…og hans lady.
Nei, en dronning og hennes stallgutt.
Greit.
Dette er et av mine favoritter.
Jeg ser ikke meg selv i dette så ofte, men…
Jeg liker det når jeg gjør det.
For han er…
Vel, du så det.
Han er virkelig seg selv i det.
Før det ble ille.
Jeg har ikke sett deg i dette før.
Hva gjør du her?
-Hvordan kom du deg inn i mitt… -Unnskyld.
-Miss, jeg… -Nei, ikke gå ut dit.
Jeg tror det er nå det skjedde.
Jeg orker aldri å se på.
-Jeg beklager, Miss… -Hannah!
Jeg er så lei for det.
Hvorfor er dere våkne?
Jeg…
Fikk dere ikke sove?
Vi hørte noe.
Noe nede.
Og dukkehuset til Flora… Det er noe rart.
Alt er sikkert i orden.
Gå og legg dere igjen.
Jeg trodde jeg ba dere om å legge dere.
Peter!
Nei, Miles, bli her.
Jeg ba dere om å legge dere.
Hva slags uttrykk er det?
Gå og legg dere.
Hva skjedde?
-Hva mener du? -Hva gjorde hun mot deg?
Hvem?
Rebecca?
Du er for ung til å høre det, gutten min.
Hva er det?
Det er…
…damen.
Fra innsjøen.
Hun er…
Husker du ikke?
Nei.
Hva?
Nei.
Hun er virkelig ekkel, da.
Lagde du den selv?
Jeg har sett henne før.
De andre…
De sier: "Hold deg unna henne."
Hvem andre?
Å nei.
Hun kommer tilbake.
Stopp.
Stopp!
Stopp, slipp meg.
Slipp meg!
Din hurpe!
Slipp meg!
Jeg ser det som en sjanse til å finpusse evnene mine.
I Paris var jeg soussjef. Hakket bare grønnsaker.
Her får jeg lage alt selv.
-Det hadde vært veldig lærerikt. -Igjen?
-Ja, vi gjør det visst igjen. -Hvorfor?
Si det, du.
Dette er bare deg.
Jeg er deg, er jeg ikke?
Vi har gjort dette siden det skjedde, har vi ikke?
Jeg beklager.
Jeg har det litt vanskelig.
Var det Owen du het?
Vet du hva?
Jo da. Ja.
-Owen. -Du skjønner…
Jeg har merkelige drømmer.
-Har du? -Ja, men…
…de er så rare.
Jeg har noen andres drøm.
Å sove, og kanskje drømme.
Ja, det er problemet.
Hva vil vi drømme om i dødens søvn,
når vi har kastet disse støvets lenker?
Hvilke drømmer?
Om Peter.
Og om…
Jeg vet ikke, faktisk.
En kvinne.
-En kvinne i seng med ham. -Du store!
-Jeg har ikke møtt henne, vel? -Ikke det?
Rebecca.
Det er to år unna.
Ikke ennå, altså?
Det må koke litt lenger, tror jeg.
Greit, det.
En gang til.
-Du er Hannah Grose. -Ja.
Året er 1987.
Du er på Bly.
Dominic er død, Charlotte er død.
Rebecca er død.
Peter er savnet.
Tror du.
Flora er åtte.
Og Miles…
Noe er galt med Miles.
Peter Quint!
Hold deg unna den gutten, hører du?
Politiet har lett etter deg, og når de ser at du er tilbake…
Hannah Grose.
Trekk unna, Miles.
-Han gjør ikke det. -Jo.
Miles, trekk unna.
Hannah, blir du aldri lei av å være så…
-Miles. -Jeg sverger, du er så kjedelig,
-og du vet ikke når… -Du skal la ting ligge.
For helvete, kvinne!
Hvorfor kan du ikke bare la ting ligge?
-Miles. -Nei.
Som oftest, men ikke nå.
Og tro meg, ingenting hadde gjort meg gladere
enn å bli arrestert av det politiet du snakket om.
Å bli slept ut av denne jævla eiendommen.
Vekk fra denne gudsforlatte fella!
Men jeg kan ikke det, kan jeg vel?
Du kan ikke det.
Fordi?
Du er død.
Og det er så synd…
…at du måtte følge etter oss.
Det gikk jo så bra.
Ærlig talt, Hannah!
Mrs. Grose? Hva skjer?
Hva?
Mrs. Grose, jeg har en merkelig drøm.
Miles! Hun er her!
Og hun er vakrere enn jeg forestilte meg!
Det er henne!
Hei, Miles! Hyggelig å treffe deg.
En glede å møte Dem, mylady.
For en gentleman.
Det må være Mrs. Grose.
Hei. Dani.
Jeg beklager, jeg var…
Jeg var helt borte.
Hannah Grose.
-Hyggelig å møte deg. -Deg også.
Var reisen grei? Du har kommet frem hel.
Den var perfekt.
Flott.
Ja. Owen er en flott, ung mann.
Godt menneske.
La oss komme oss inn.
Miss Clayton higer nok
-etter å se huset. -Ja.
Bli med meg.
Kall meg Dani.
Vi kan ikke regne med fortiden.
Det lærte jeg av å pleie mor.
Det er det demens er, ikke sant?
Jeg har lært mye av det. Eller kanskje ikke.
Men det er det største.
Vi kan ikke regne med fortiden.
Vi tror vi har fanget den i våre minner, men…
Minner svinner hen.
Vi kan svinne hen når som helst.
Paris.
Si det med meg. Hannah Grose i Paris.
Hva skulle jeg gjort i Paris?
Jeg vet ikke.
Spise croissanter og drikke god vin.
Og leve, Hannah.
Leve! Gjøre det som faller oss inn der og da.
Du og jeg.
Mens vi ennå kan.
Ja.
Ja, Owen, jeg…
Jeg blir med til Paris med deg.
Ja.
-Vi drinkes senere. -Nei, vent.
-Nei… -Jeg kjenner veien. Det går bra.
Vent.
Vær så snill.
Alt er bra.
Se på deg, da.
Owen!
Vent!
Du er Hannah Grose.
Året er 1987. Du er på Bly.
Miles er ti, Flora er åtte.
Du er Hannah Grose, året er 1987, du er på Bly.
Miles er ti, Flora er åtte.
Du er…
Du er Hannah Grose.
Hannah Grose.
Du er Hannah Grose.
Tekst: Ekaterina Pliassova