A NETFLIX SAJÁT GYÁRTÁSÚ SOROZATA
A házvezetőnő mindenkinél jobban tudta,
hogy a mélyreható élmények sosem békések,
és mivel ezt azóta tudta, hogy az otthonának nevezte Blyt,
mindig visszatalált a lelki békéjéhez a napi teendői révén.
Ez mindig bevált.
Mindig.
Nem számíthatunk a múltra.
Erre jöttem rá, miközben anyát gondoztam.
Ezt jelenti a demencia, nem igaz?
Rengeteget tanultam ebből.
Azt hisszük, az emlékeinkbe zárva őrizzük, de…
az emlékek elhalványulnak, vagy tévesek.
Bármelyikünk bármikor meghalhat.
Vagy elfelejthetjük az életünk, ami egyenlő a halállal.
Szóval gondolj bele!
A jövőnkre sem számíthatunk.
Nincs múlt.
Nincs jövő.
Istenem! Ez ijesztő, tudom, de Owen…
te fiatal vagy.
Van múltad és van jövőd.
Én úgy látom, mindkettőre számíthatsz.
Szegény, drága, részeg ember.
- Tudod, mit vettem észre? - Mit?
Rengeteg időt töltesz azzal, hogy másokról gondoskodsz.
Ez a munkám.
Több annál, nem igaz?
Ha képes lennél erről a felelősségről
megfeledkezni egy percre…
Nekem megy.
Bassza meg!
Én…
Sajnálom, hogy kimondom.
Nem kellene.
Szörnyű dolog ezt mondani, de kimondom.
Kicsit megkönnyebbültem.
Nem szörnyű.
Szabad lettem, ha tetszik, ha nem.
És azon gondolkodom…
talán visszamegyek Párizsba.
Hát, te…
Igazából te…
Megtehetnéd, nem? Te…
- Megtehetem. - Igen.
És tudod…
te is megtehetnéd.
Mondd utánam!
Hannah Grose Párizsban.
Mit csinálnék Párizsban?
Croissant-t ennél, és jó borokat innál.
És élnél, Hannah!
Élnél.
Azt csinálnánk, amihez épp kedvünk támad.
Te meg én.
Amíg még lehet.
Bocs a zavarásért, de mindjárt tökké változom.
Gyere, Owen! Ideje hazamenni.
Rendben, szóval már ennyi az idő.
Jó, hát akkor pia!
Ez még tőled is sok.
- Vezess óvatosan! - Ismerem az utat. Nem lesz baj.
Semmi baj.
Maga Hannah?
Owen Sharma.
Nagyon örvendek!
Igen.
Elnézést, egy kicsit szétszórt vagyok ma…
Az állásinterjúkat általában nem én…
Sokkal szívesebben ülök az asztal túloldalán.
De Charlotte, Mrs. Wingrave,
neki muszáj volt…
Muszáj volt…
Igen, rendben. Készen állok.
Hannah Grose. Nagyon örvendek! Foglaljon helyet!
Szóval ön…
Párizsban tanult?
Igen, két évig.
Életem legjobb két éve volt.
Egy étteremben dolgoztam Le Marais-ban.
Tartok tőle, hogy ez a munka untatná.
Biztos felvennék egy elegáns étterembe.
Mármint… miért akar itt dolgozni?
- A közelben lakom. - Őszinte válasz.
Túl őszinte vagyok. Már-már kórosan.
Az őszinteség sosem kóros.
Ez jó lehetőség lenne a képességeim fejlesztésére.
Párizsban sous-chefként csak zöldségeket szeleteltem.
Itt mindent én állítanék össze. Rengeteget tanulhatnék.
Két gyerekre kell majd főznie.
Nem tudom, ilyen tapasztalatra vágyik-e.
Miles hét éves, és válogatós. Flora ötéves, és…
egy tünemény. Igazából mindketten azok.
Itt töltik az ünnepeket és nyarakat.
Jól bánnak velem. Tudom, mintha a Ház az Eaton Place-enből idéznék…
de ez az otthonom, és nagyon büszke vagyok rá.
Olyan szakács kell, aki marad egy darabig.
Hát…
amikor édesanyám…
Amikor eljön az ideje…
Ebbe nem akartam belemenni.
De ez is szempont volt, ha tudni akarja, miért jelentkeztem.
Tegnap édesanyám azt hitte, 1962-t írunk.
És hogy én a nagyapám vagyok.
Ezért vagyok itt.
Hogy pénz keressek, míg gondoskodom róla.
Nem tudom, mennyi ideig…
De nem fogok lelépni.
Megígérem. Én nem ilyen vagyok.
Nagyon nehéz lehet.
Igen, az.
És mégsem.
Olvasott már Thomas Mertontől?
Attól tartok, nem.
- Meséljen róla! - Ő egy szerzetes volt.
Azt mondta,
ha magunk mögött hagyjuk az öntudatot és az identitást,
és mindazt, ami lefoglalja az agyunkat…
akkor…
elérjük a transzcendenciát…
egy kiapadhatatlan, bőséges forrást, vagy ilyesmi.
Szóval ha valaki például demenciában szenved,
az öntudata napról napra egyre jobban elkopik.
Mögé láthatunk ennek, és…
Nézze, én…
Nem tudom, ez mennyire transzcendens,
de…
Rengeteget tanulok az életről.
Rengeteget.
Mrs. Grose!
Itt vannak.
Elnézést!
Megbocsát…
Mrs. Grose!
Megjöttek Wingrave-ék.
Nagyszerű, köszönöm!
- Szia, Miles! - Üdv!
- Hannah, drágám! - Üdv!
Üdv, Mrs. Grose!
Szia, Flora, drágám! Jó volt a tanév?
- Óvatosan! - Már itt sincs.
Egyenesen fel!
Kit akarok átverni? Ma egész nap nem figyeltek rám.
Mi újság?
Tudja, csak a szokásos, asszonyom.
Mrs. Grose! Jó újra itt lenni.
Örülök, hogy visszatértek.
Helló, Hannah!
- Jó újra látni. - Akárcsak önt, uram.
A héten teázunk. Elmeséli, milyen dermesztően változatlan minden.
Nagyszerű lenne, asszonyom.
Egyenesen behozza azokat, ugye?
Azonnal.
Hannah?
Istenem!
Én…
Elnézést, asszonyom, én…
Én…
Azt hittem, hazament.
Általában elmegy, mielőtt…
Sam eljön önért?
Nem.
De jól van?
Nem tudom, hogy van, asszonyom.
Úgy tűnik, hogy ő…
Teljesen rendben van.
Valahogy ő meg én…
bárki is az a nő, ők…
Ők jól vannak.
Istenkém!
Intézek önnek egy fuvart.
Nem gyalogolhat vissza a városba.
Intézek egy fuvart.
- Vagy elviszem én. - Nem kell, én…
Vagy itt maradhat.
Ameddig csak akar.
Ha kell, akár örökre.
Jöjjön, igyunk meg valamit!
Mit szeretnél?
Hé!
- Elég! - Miles!
Azonnal fejezd be!
Ez nem vicces. Elő ne forduljon többé, hallod?
Vagy a szart is kiverem belőled. Nem túlzok.
Kurvára kicsinállak!
Azt elhiheted.
Hogy kipirultál!
Nagyon jól áll.
Miles!
Bármelyikünk bármikor meghalhat.
Vagy elfelejthetjük az életünk, ami egyenlő a halállal.
Szóval gondolj bele!
A jövőnkre sem számíthatunk.
Nincs múlt.
Nincs jövő.
A pillanatok elvileg olyanok, mint…
A fejezetek.
Nem.
Jelzőtáblák?
Nem így van, ugye?
Nem azok.
Olyanok…
mint…
Elnézést!
Várj, kérlek!
- Igen? - Peter!
Amúgy is mindjárt ebéd. Irány a konyha!
Később játszotok Peter bácsival.
Lassabban, mielőtt betöritek a fejeteket!
Ne érj hozzám!
Úgy beszélsz velem, mint egy kurvával,
felszívódsz, aztán úgy teszel, mintha mi sem történt volna.
- Ezt nem tűröm el! - Mi van?
Undorítóan beszélsz velem, majd napokra eltűnsz!
- Halkabban! - Ne parancsolgass nekem!
Csak nem értem, miért vagy dühös.
Legutóbb még azon lovagoltál, hogy miért kóstoltam meg Owen tésztáját.
Ugyan már! Én már el is felejtettem ezt.
- Én nem. - Becs, én…
Nézd, sajnálom!
Sajnálom.
Gyere ide!
Kérlek!
Nem is tudom, mi ütött belém.
Mélyebben vagyok, mint gondoltam.
- Többé nem beszélhetsz így velem. - Nem, soha.
Megígérem. Komolyan.
Megígérem.
Oké?
Oké.
Oké?
Megcsókolhatlak?
Most komolyan, Hannah.
Néha lerakhatná azt a porszívót.
Éljen kicsit!
Hannah!
Megijesztett.
Mit keres itt fent?
Henry megkért, hogy hozzak el pár dolgot.
Charlotte öltözőasztalából?
Szentimentális fickó.
Mutassa a zsebeit!
Jézusom, előbb vigyen el vacsorázni!
Rendben.
Henry kérte, hogy vigye ezt el neki?
Így van.
Mit akar ezzel?
Nem tudom. Csak parancsot teljesítek.
Charlotte egyszer azt mondta, hogy az a nyaklánc több mint 400 éves.
Valószínűleg több ezer fontot ér.
Ránézésre nem is gondolná az ember. Nem sejtenénk.
Ha évekig takarítja az ember a házat, mindennek tudja a helyét.
Henry talán túl mélyen van ahhoz, hogy észrevegye, mire készül, de én nem.
- És mire készülök? - Olyasmit vesz el, ami nem a magáé.
Tudja…
ez hiba, nem igaz?
Azt hinni, hogy ők a családja.
Hogy ez a maga háza.
Vannak ők, és vagyunk mi, Hannah.
Mi a személyzet vagyunk.
Mit gondol, mi lesz, ha kiöregszik a felmosásból?
Mi lesz? Majd Henry gondoskodik magáról?
Vagy a gyerekek?
Sok házvezetőnőt ismer, aki nyugdíj után is marad?
Az életük megy tovább, Hannah.
A becsületes embereket, mint mi, cserben hagyják.
Becsületes lenne?
Kérem a nyakláncot!
Tessék!
Köszönöm.
Tudja…
kedvesebb kéne legyen hozzám.
Egy szavamba kerül, és…
kihajítják innen, az utolsó heti bérével.
Ez az otthonom, Peter Quint.
Jóval előbb eltűnik innen, mint én.
Ez jó lehetőség a képességeim fejlesztésére.
Párizsban sous-chefként csak zöldségeket szeleteltem.
Itt mindent én állítanék össze.
Rengeteget tanulhatnék.
Két gyerekre kell majd főznie, és…
Sajnálom.
Ez furcsán fog hangzani, de…
ezt nem csináltuk már végig?
De.
De meg kell ismételnünk.
Miért?
Csak te tudhatod.
Tessék?
Semmi baj.
Folytassuk!
Párizsban sous-chefként zöldségeket szeleteltem.
Itt mindent én állítanék össze.
Rengeteget tanulhatnék.
Két gyerekre kell majd főznie.
Nem tudom, ilyen tapasztalatra vágyik-e.
- Miles hétéves, és elég válogatós. - Miles.
Meséljen még róla!
Milyen fiú?
Miles jó fiú.
Kedves gyerek.
Problémás gyerek, de a szíve mélyén jó fiú.
Problémás?
Megváltozott, mióta a szülei meghaltak.
Melyik gyerek ne változna meg?
Kegyetlen néha?
Ezt meg miből gondolja?
A kisfiúk néha nagyon kegyetlenek.
Én már csak tudom.
- Én is az voltam. - Miles jó fiú.
Már mondta.
Igen, az.
Jó fiú,
- és sosem lenne képes… - Bántani magát.
Ezt akarta mondani?
Hogy jutott eszébe?
- Nem tudom, maga kérdezte. - Szóval nem bántaná magát.
De beismerte, hogy nem a régi, mióta meghaltak a szülei.
Nem így értettem.
Miles Dominic Wingrave!
Mégis mit művelsz?
Mi az ördög ütött beléd?
Elszívok egy cigit a napsütésben.
Te mit művelsz?
Figyelj, Miles!
Tudom, hiányzik Peter,
és felkavaró, ahogy olajra lépett,
és nem bánom, ha megtartod az öngyújtóját, amíg vigyázol vele.
De semmilyen körülmények között nem gyújthatsz rá.
Vagy szörnyű, fulladásos halálra vágysz?
Ó, Hannah!
Most komolyan.
Miles!
Most komolyan.
Miles!
Miles, még nem végeztünk!
Miles!
Istenem!
Miles!
Helló!
Helló! Miles bejött ide?
Az előbb?
Üljön le!
Meggyújtottam maga helyett, remélem, nem gond.
De kiért?
Ezt már szeretem!
Határozottan továbblép.
Samért.
Nem halt meg, de senki sem tökéletes, nem igaz?
Az élőkért nem szokás gyertyát gyújtani.
Általában nem.
De ez most különleges eset.
Üljön ide! Beszélni akarok valamiről.
Mit szólna hozzá, ha bentlakásos házvezetőnő lenne?
- El kéne adnom a házam. - Pontosan.
Félretehetné az árát.
És természetesen emelnénk a bérén is.
De Sam…
Gyertyát gyújtottunk érte, nem igaz?
Mert Sam elment.
Nagyra értékelem az ajánlatot. Komolyan, Charlotte, de…
Sam… majd túllendül ezen az időszakon.
És visszajön.
Vissza fog.
Vissza fog jönni.
Vicces.
A házasság kicsit olyan, mint a vallás.
Vakon hinnünk kell Istenben, habár nem láthatjuk.
És vakon hinnünk kell a férjünkben,
akkor is, ha alig látjuk.
De életszerű ez?
Meddig vagyunk képesek hinni valamiben?
Úgy értem, őszintén hinni, anélkül, hogy látnánk.
Mindkettőnek van azért egy határa.
Mi mást tehetnénk?
Ne higgyünk semmiben? És aztán?
Mi van akkor, ha szorult helyzetbe kerülünk,
és csak a hitünk marad?
Úgy értem…
Még mindig szeretem.
De még mennyire!
Még mindig szeretem.
És amit tett…
az szörnyű, de…
Igen.
Szörnyű.
Régen apuci kislánya voltam.
Tessék?
Persze csak addig, míg fel nem nőttem.
Olyan nő voltam, akinek saját véleménye, vágyai és céljai vannak,
és az apám nem igazán támogatta őket.
Úgy ítélte meg, hogy úgysem tudom megvalósítani egyiket sem.
És úgy érezte, folyamatosan emlékeztetnie kell erre.
Ha az ember talál valakit…
aki látja, mennyit érünk,
aki igazán hisz bennünk,
néha jobban, mint mi saját magunkban,
elég okosnak és talpraesettnek lát, és ezt el is mondja…
akkor ragaszkodunk hozzá, és nem engedjük el.
Még akkor sem, ha néha durván viselkedik.
Még ha nem is tökéletes.
Még ha el is veszítjük egy részünket.
Nem kell elveszítened magad, hogy boldog lehess.
Biztos ez?
Mind ezt tesszük.
Nem mindig. Nem.
Tudom, mit akarsz mondani. Ne fáradj!
Akkor azt is tudod, miért mondanám.
Tudom, oké?
Sose találkoztam hozzá hasonlóval.
- Tudom, nem tökéletes. - Ez enyhe kifejezés, nem?
Bocsáss meg, hogy ezt mondom, de…
halálra rémít engem.
Nem ismered őt, Hannah.
Engem is megijeszt.
De a legjobb értelemben.
Talán néha ijesztő vele lenni, de…
izgalmas és szórakoztató is.
És életemben először
elhallgatott a hang a fejemben, ami szerint nem vagyok elég jó. Eltűnt.
Végre azt érzem, hogy élek.
Ó, drágám!
Van különbség aközött,
hogy jól érzed magad, vagy azt érzed, hogy élsz.
A kettő nem mindig ugyanaz.
Nézd meg magad!
Mintha egy hete nem aludtál volna.
Túl sokat aggódsz, jó?
- Volt már dolgom hasonló férfival. - Nem.
Ez nem igaz.
Te magad mondtad, hogy nem találkoztál még hozzá hasonlóval.
Mindkettő nem lehet igaz.
Hannah, most komolyan!
Rebecca!
Sajnálom, hogy felhoztam.
Rebecca!
Jól jönne a véleményed, Rebecca. Kell még só a raguba?
Tessék?
Vagy épp rágódsz valamin?
Nem, köszönöm. Nem vagyok éhes.
Lásd, a méz is csömörletes, mihelyt túlontúl-édes.
S ennen-ízébe zápul el az étvágy.
Isteni illat van.
Becs, elrabolhatlak kicsit?
Pár éve gondunk volt az egerekkel.
A régi kertész ragasztócsapdákat hozott. Ekkora, ragasztóba mártott lapok.
Se rugó, se ketrec.
Azt mondta, ez erőszakmentes.
Erőszakmentes.
Pár nap múlva láttam, hogy van valami az egyik csapdában.
Valami apró. Nem egy egér.
Gondoltam, talán egy hernyó.
Felvettem, és megnéztem.
Egy láb volt.
Véres egérláb.
Szegény egér sem volt messze. Lerágta a lábát, hogy kiszabaduljon.
Szegényke végül elvérzett.
Az a fickó egy ragasztócsapda.
És amikor Rebecca rájön, hogy nem ússza meg ép bőrrel…
Azt hiszi, rendben lesz.
Aztán rájön, hogy odaragadt.
Tagadás.
Ez jó lehetőség a képességeim fejlesztésére.
Párizsban sous-chefként csak zöldségeket szeleteltem.
Itt mindent én állítanék össze.
Rengeteget tanulhatnék.
Olyan szakács kell, aki marad egy darabig.
Ha eljön az ideje, nem fogok lelépni.
Megígérem.
Nem.
Itt ragadok ebben a ragasztócsapda-városban, mint mindenki.
- Tudja, mi az a ragasztócsapda. - Már beszéltünk róla.
Nem, még nem.
Gyakorlatilag nem.
De utána hetekig ezen gondolkodtam.
Azon, hogy milyen érzés lehet.
Ahogy a ragasztó…
megköt…
mielőtt felocsúdnánk.
A végtelen…
jeges rémület…
amikor rájövünk, hogy talán örökre ott ragadunk.
Maga szerint egy egér képes ezt felismerni?
Egy egér tudja, ha már vége van?
Mi tudjuk?
Mi?
Az emberek.
Felfogjuk, ha beleragadtunk? Vagy ha forr a víz körülöttünk?
Vagy csak ülünk ott, és azt mondjuk, minden rendben lesz?
Jól vagyok.
Tagadás!
Ez morbid.
Istenem, pontosan. Ez morbid.
- Légy óvatos! - Ez morbid!
Maradj!
- Reggel a bankban kell lennem. - Maradj még egy kicsit!
Bárcsak.
El kell mondanom valamit.
Mit?
Miről van szó?
Sosem volt semmim.
Sosem volt…
pénzem, vagy…
családom…
elkerült…
a szerelem.
És a biztonság.
Amíg rád nem találtam.
Mi a baj?
Nagy dobásra készülök.
Mindkettőnket érinti.
Nem értelek.
Mások vagyunk, mint ők, Becs.
Érted? Mások vagyunk.
Henry sosem lesz a mentorod. Engem sosem vesz be társnak.
Az angolokat csak a társadalmi rang érdekli.
Te meg én…
mi örökre a személyzet leszünk a szemükben.
Nem igaz?
Legbelül ezt mindketten tudjuk.
Az amerikaiakat viszont nem érdeki más…
csak a pénz.
És…
Elég pénzem van.
Az Államokban
olyan ügyvéd lehetsz, amilyen csak akarsz.
Belőlem bármi lehet.
Amerikában azok lennénk, amik csak akarunk.
Pénzzel.
Érted, amit mondok?
Szóval kérlek…
csomagolj össze, és légy indulásra kész!
- Holnap este. - Miről beszélsz?
- Nem tehetem… - Kérlek!
Kérlek, tedd meg nekem!
Ígérem, mindent elmagyarázok, ha visszaértem.
Bízol bennem?
Igen.
Állj készen!
És ne mondd el senkinek!
Senkinek. Érted?
Pár dolgot el kell intéznem,
aztán visszajövök érted, ígérem.
Megígérem.
Szeretlek.
Elmegyünk innen.
Azok leszünk, akik csak akarunk, te meg én,
Amerikában.
Egy úr…
és az ő hölgye.
Nem, egy királynő és az istállófiúja.
Rendben.
Ez az egyik kedvencem.
Nem kerülök ide túl gyakran, de…
Mindig örülök neki.
Mert ebben ő…
Láttad.
Ebben igazán önmaga.
Mielőtt félresiklott.
Téged még nem láttalak ebben.
Mit keresel itt?
- Hogy kerültél az én… - Sajnálom.
- Nagyon… - A helyedben nem mennék ki.
Azt hiszem, ekkor történt.
Sosem voltam képes megnézni.
- Nagyon sajnálom… - Hannah!
Nagyon sajnálom.
Miért vagytok még ébren?
Én…
Nem tudtok aludni?
Hallottunk valamit.
Valami lentről.
És Flora babaházával…
fura dolog történt.
Biztos nincs baja.
Feküdjetek vissza az ágyba!
Azt mondtam, feküdjetek vissza!
Peter!
Nem, Miles, maradj itt!
Mondtam, hogy feküdjetek vissza!
Miért vágsz ilyen arcot?
Nyomás aludni!
Mi történt?
- Hogy érted? - Mit tett veled?
Kicsoda?
Rebecca?
Túl fiatal vagy még, hogy elmeséljem.
Az mi?
Ez…
a hölgy.
A tóból.
Ő…
Nem emlékszel?
Nem.
Mi van?
Nem.
Ijesztő kis teremtmény.
Te csináltad?
Már láttam őt.
A többiek…
azt mondják…
„Maradj távol tőle!”
Milyen többiek?
Jaj, ne!
Visszajön.
Állj!
Elég!
Elég, eressz el!
Eressz el!
Te ribanc!
Eressz el!
Ez jó lehetőség a képességeim fejlesztésére.
Párizsban sous-chefként csak zöldségeket szeleteltem.
Itt mindent én állítanék össze. Rengeteget tanulhatnék.
- Megint? - Igen, úgy tűnik, megint.
- Miért? - Csak te tudhatod.
Ez az egész te vagy.
Én te vagyok, nem igaz?
Azóta csináljuk, mióta megtörtént, nem?
Sajnálom.
Nehéz időszakot élek át.
Owen, ugye?
Tudod, mit?
Persze. Igen.
- Owen. - Tudja…
Szörnyen furcsa álmaim vannak.
- Valóban? - Igen, de…
nagyon furcsák.
Valaki másnak az álmai.
Elszunnyadni,
és alunni! Talán álmodni.
Ez a bökkenő.
Mert hogy mi álmok jőnek a halálban,
ha majd leráztuk mind e földi bajt.
Miről álmodsz?
Hát Peterről.
És…
Valójában nem is tudom.
Egy nőről. Egy nővel feküdt az ágyban.
Te jó ég!
- A nővel még nem találkoztam, ugye? - Nem?
Rebecca.
Két év múlva lesz.
Még nem, ugye?
Azt hiszem, még nem ért be a dolog.
Rendben.
Még egyszer!
- A neved Hannah Grose. - Igen.
1987-et írtunk.
Blyban vagy.
Dominic halott, Charlotte halott.
Rebecca halott.
Peter eltűnt.
Azt hiszed.
Flora nyolcéves.
És Miles…
Valami nem stimmel Milesszal.
Peter Quint!
Tűnjön a fiú közeléből, hallja?
A rendőrség mindenhol keresi,
és ha rájönnek, hogy visszajött…
Hannah Grose.
Menj onnan, Miles!
- Nem fog. - De igen.
Miles, menj onnan!
Komolyan, nem unja még, hogy ennyire…
- Miles! - Esküszöm, annyira unalmas,
- és nem tudja, mikor… - Maradjon ki valamiből.
A rohadt életbe, asszony!
Miért nem maradsz ki ebből?
- Miles! - Nem.
Általában igen, de most nem.
És higgye el,
semmi sem tenne boldogabbá,
ha elkapna a rendőrség, akiket emleget.
Ha elvinnének erről a kibaszott birtokról.
El ettől az istenverte csapdától!
De ez nem lehetséges, ugye?
Nem lehet.
Miért?
Mert halott.
És nagyon nagy kár…
hogy muszáj volt utánunk jönnie. Pedig olyan jól ment.
Most komolyan, Hannah!
Mrs. Grose? Mi történik?
Tessék?
Mrs. Grose, szörnyen furcsát álmodom.
Miles! Megjött!
És még szebb, mint ahogy elképzeltem.
Ő az?
Szia, Miles! Nagyon örvendek.
Nagyon örvendek, hölgyem!
Nahát, micsoda úriember!
Ön pedig biztos Mrs. Grose.
Üdv! Dani vagyok.
Elnézést kérek, én csak…
Teljesen máshol jártam.
Igen, elnézést, Hannah Grose.
- Nagyon örvendek! - Én is.
Jó volt az út? Látom, épségben ideért.
Igen, tökéletes volt.
Remek.
Igen, csodálatos. Owen egy derék fiatalember.
Jóravaló.
Rendben, menjünk be!
Miss Clayton biztos nagyon kíváncsi a házra.
- Igen. - Jól van, menjünk!
- Szóval… - Hívhatnak Daninek.
Nem számíthatunk a múltra.
Erre jöttem rá, miközben anyát gondoztam.
Ezt jelenti a demencia, nem igaz?
Rengeteget tanultam ebből. Vagy talán nem.
De ez a legfontosabb.
Nem számíthatunk a múltra.
Azt hisszük, az emlékeinkbe zárva őrizzük, de…
az emlékek elhalványulnak.
Bármikor elhalványulhatunk.
Párizs.
Mondd utánam! Hannah Grose Párizsban.
Mit csinálnék Párizsban?
Nem tudom.
Croissant-t ennél, és jó borokat innál.
És élnél, Hannah!
Élnél! Azt csinálnánk, amihez épp kedvünk támad.
Te meg én.
Amíg még lehet.
Igen.
Igen, Owen, én…
Elmegyek veled Párizsba.
Igen.
- Jó, hát akkor pia! - Ne, várj!
Ne!
Ismerem az utat. Nem lesz baj.
Várj!
Kérlek!
Semmi baj.
Jézus, milyen állapotban vagy!
Owen!
Várj!
A neved Hannah Grose.
1987-et írtunk. Blyban vagy.
Miles tízéves,
Flora nyolc.
A neved Hannah Grose. 1987-et írunk, Blyban vagy.
Miles tízéves, Flora nyolc.
A neved…
A neved Hannah Grose.
Hannah Grose.
A neved Hannah Grose.
A feliratot fordította: Kiss Orsolya