ORIGINALNA NETFLIX SERIJA
Spremačica je bolje od većine znala da istinski doživljaj nikad nije spokojan.
Budući da je to znala otkad joj je Bly postao dom,
uvijek bi pronalazila spokoj povratkom dnevnim rutinama.
To bi uvijek pomoglo.
Uvijek.
Ne možemo se uzdati u prošlost.
To sam naučio brinući o mami.
To je suština demencije, zar ne?
Svašta sam naučio iz ovoga.
Mislimo da smo zaključali svoja sjećanja, ali…
sjećanja blijede ili su lažna.
Bilo tko od nas može umrijeti svakoga trena.
Ili možemo sve zaboraviti, što je jednako smrti.
Stoga, ako razmisliš…
Ne možemo se uzdati ni u budućnost.
Nema prošlosti.
Nema budućnosti.
Bože moj, znam da ta pomisao straši, ali…
ti si još mlad.
Imaš i prošlost i budućnost.
Tvrdim da možeš računati na oboje.
Slatki pijani sirotane…
-Znaš li što sam primijetio? -Što?
Jako puno vremena provodiš brinući za druge.
To mi je posao.
Nije samo zato, zar ne?
Kad bi mogla samo na kratko odložiti tu odgovornost postrani…
Ja mogu.
Tko ga jebe.
Ja…
Žao mi je ovo reći.
Ne bih to smio izgovoriti. Grozna pomisao, no ipak ću je izreći.
Malo osjećam olakšanje.
Nije grozna pomisao.
Više nemam utega, htio to ili ne htio.
I sad razmišljam…
o povratku u Pariz.
Pa…
Mislim…
Mogao bi se vratiti, zar ne?
-Mogao bih. -Da.
I znaš…
I ti bi mogla.
Ponovi za mnom.
Hannah Grose u Parizu.
Što bih radila u Parizu?
Jela kroasane i pila dobro vino.
I živjela, Hannah.
Živjela.
Radili bismo što god nam padne na pamet.
Ti i ja.
Dok još možemo.
Oprostite što prekidam, no ja idem u krpe.
Owene, vrijeme je da pođemo.
Da, vrijeme je.
Dovinarenja.
Užas, čak i za tebe.
-Pazi kako voziš. -Poznajem cestu. Ne brini se.
Sve je u redu.
Jeste li vi Hannah?
Owen Sharma.
Drago mi je.
Aha!
Da…
Oprostite, danas sam nešto smetena.
A razgovori za posao obično nisu moja…
Ugodnije mi je s druge strane stola.
No, Charlotte, gđa Wingrave,
morala je…
Morala je…
Uglavnom, spremna sam.
Hannah Grose, drago…
Drago mi je. Izvolite.
Dakle…
Izučavali ste zanat u Parizu?
Da, dvije godine.
Iskreno, najbolje dvije godine života. Radio sam u restoranu u Le Maraisu.
Bojim se da će vam ovdje biti dosadno. Valjda više trebate nekom finom restoranu.
Mislim… zašto želite raditi u Blyu?
-Zato što je blizu doma. -Iskreno od vas.
Preiskren sam. Nema mi lijeka.
Iskrenost ne treba liječiti.
Smatram ovo prilikom za usavršavanje.
U Parizu sam kao pomoćni kuhar smio samo sjeckati povrće.
Ovdje bih sve sam pripremao.
Bila bi to sjajna prilika za učenje.
Kuhali biste za dvoje djece.
Ne znam želite li baš takvo iskustvo.
Miles ima sedam i izbirljiv je. Flora ima pet.
Preslatka je. Oboje su.
Obitelj je tu ljeti i za blagdane.
Divni su prema meni. Znam da zvučim staromodno,
no ovo je moj dom i ponosim se time.
Trebamo kuhara na duže vrijeme.
Pa…
Kad moja mama…
To jest, kad dođe vrijeme…
Bože, nisam to htio spominjati, no ako želite znati zašto sam se prijavio…
Jučer je moja majka mislila da je 1962. godina.
I da sam ja moj djed.
Zato sam ovdje.
Da imam posao dok brinem o njoj.
Ne znam koliko će to…
Ali neću samo pobjeći.
To vam obećavam. Nisam takav.
Mora da vam je teško.
Jest.
I nije.
Jeste li čitali Thomasa Mertona?
Bojim se da nisam.
Bio je redovnik.
Rekao je da jednom kad nadiđemo samosvijest i identitet
i sve ono što zaokuplja glavninu naših misli…
tad…
dosegnemo uzvišeno stanje,
beskrajno izdašan izvor ili tako nešto.
Na primjer, ako netko pati od demencije,
njihova svijest o sebi svakim danom sve više kopni, zar ne?
Pokaže se ono ispod toga i…
Gledajte…
Ne znam za uzvišeno stanje,
ali…
učim mnogo toga o životu.
Zaista mnogo.
Gđo Grose.
Stigli su.
Oprostite…
Ispričajte…
Gđo Grose.
-Obitelj Wingrave je stigla. -U redu. Hvala.
-Bok! -Bok.
-Hannah, draga! -Bok.
Zdravo, gđo Grose.
Zdravo, Flora, dušo. Je li bilo lijepo u školi?
-Oprezno! -Ode ona.
Ravno gore!
Koga ja zavaravam? Nisu čuli ni riječi.
Kako je?
Znate, sve po starom, gospođo.
Gđo Grose, lijepo se vratiti.
Dobro nam došli.
Zdravo, Hannah.
-Lijepo te vidjeti. -I vas.
Ovaj ćeš mi tjedan uz čaj ispričati kako je ovdje sve jednolično.
Sa zadovoljstvom, gospođo.
Možeš li ih odnijeti u sobe?
Odmah.
Hannah?
Bože…
Oprostite, gospođo. Ja…
Ja…
Nisi li otišla?
Obično odeš prije…
Dolazi li Sam po tebe?
Ne.
Je li dobro?
Ne znam kako bi mogao doći.
Naime, on je…
Dobro je.
Nekako, on i…
tko god ona bila…
Sasvim su dobro.
Jao…
Jao!
Mogu ti urediti prijevoz.
Sigurno nećeš hodati do grada.
Ugovorit ću prijevoz.
-Ili te sama odvesti. -Ne, zaista…
Znaš i da možeš prenoćiti.
Koliko god želiš.
Zauvijek ako treba.
Dođi. Idemo po piće.
Što ti hoćeš?
Alo!
-Prestani. -Milese! Prestani istoga časa!
To nije smiješno. Da nisi to ponovio, jasno?
Ili ću te prebiti kao magarca. Ne serem.
Jebeno ću te ubiti.
Samo me izazivaj.
Kako si se zarumenila.
-Lijepa si kad se zarumeniš. -Milese!
Bilo tko od nas može umrijeti svakoga trena.
Ili možemo sve zaboraviti, što je jednako smrti.
Stoga, ako razmisliš…
Ne možemo se uzdati ni u budućnost.
Nema prošlosti.
Nema budućnosti.
Naši trenuci trebali bi biti poput…
Poglavlja.
Ne.
Odrednica?
Nije ni to, zar ne?
Nisu.
Oni su poput…
Poput…
Pardon.
Čekaj, molim te!
-Da? -Petere!
Ubrzo će ručak. U kuhinju, odmah!
Poslije ćete se igrati s Peterom.
Polakše, razbit ćete glavu!
Ne diraj me!
Ne možeš mi se obraćati kao kurvi,
nestati i vratiti se kao da ništa nije bilo.
-To kod mene ne prolazi! -Što?
Tretiraš me kao smeće i ne javljaš se danima.
-Stišaj se. -Ne zapovijedaj mi.
Ne razumijem zašto si tako uzrujana.
Zadnji put trabunjao si o Owenovom tijestu u mojim ustima.
Daj, Becs, već sam to zaboravio.
-Ja nisam. -Becs, ja…
Dobro, žao mi je.
Žao mi je.
Dođi.
Molim te.
Ne znam ni tko je bila ta osoba.
Valjda su me ponijeli osjećaji prema tebi.
Ono se ne smije ponoviti.
Neće. Nikad.
Obećavam.
Dobro?
Dobro.
Dobro?
Može li pusa?
Stvarno, Hannah…
Daj usisivaču malo odmora.
Uživaj u životu.
Hannah.
Uplašila si me.
Što radiš tu gore?
Henry me poslao po neke stvari.
Iz Charlotteine komode?
On je sentimentalan čovjek.
Pokaži mi što imaš u džepu.
Kriste, odvedi me prvo na večeru.
U redu.
Henry te tražio da mu to odneseš?
Tako je.
-Što će mu to? -Ne znam. Samo slijedim zapovijedi.
Charlotte mi je rekla da je ta ogrlica stara više od 400 godina.
Vjerojatno vrijedi tisuće.
Ne bi se reklo po izgledu, zar ne?
Kad godinama čistiš kuću, znaš točno gdje se što nalazi.
Henry je u rasulu pa ne primjećuje što izvodiš, ali ja primjećujem.
-A što to izvodim? -Uzimaš tuđe stvari.
Znaš…
Griješiš, nije li tako?
Što misliš da su tvoja obitelj.
Da je ovo tvoja kuća.
Oni su oni, a mi smo mi, Hannah.
Mi smo sluge.
Što kad budeš prestara da guraš metlu?
Što? Zar misliš da će Henry brinuti o tebi?
Ili djeca?
Znaš li koliko spremačica ostane nakon umirovljenja?
Njihovi životi idu dalje, Hannah.
A poštene ljude poput nas ostavljaju za sobom.
Ti si pošten?
Daj mi ogrlicu, molim te.
Evo.
Hvala.
Znaš…
trebala bi biti uljudnija prema meni.
Jedna moja riječ i letiš odavde bez ičega osim prošlotjedne plaće.
Ovo je moj dom, Petere Quinte.
Ti ćeš otići puno prije mene.
Smatram ovo prilikom za usavršavanje.
U Parizu sam kao pomoćni kuhar smio samo sjeckati povrće.
Ovdje bih sve sam pripremao.
Bila bi to sjajna prilika za učenje.
Kuhali biste za dvoje djece.
Ispričavam se.
Ovo će zvučati čudno, ali…
nismo li ovo već obavili?
Jesmo.
No moramo opet.
Zašto?
Reci ti meni.
Što?
U redu je. Vratimo se razgovoru.
Kao pomoćni kuhar samo sam sjeckao povrće.
Ovdje bih sve sam pripremao.
Bila bi to sjajna prilika za učenje.
Kuhali biste za dvoje djece.
Ne znam želite li baš takvo iskustvo.
-Miles ima sedam i izbirljiv je. -Miles.
Pričajte mi o njemu.
Kakav je?
Divan dječak.
Drag je.
Ima problema, no u duši je dobro dijete.
Problema?
Nije isti od smrti roditelja.
Koje bi dijete bilo?
Je li okrutan?
Zašto to pitate?
Dječaci mogu biti vrlo okrutni.
-Ja to najbolje znam. Bio sam dječak. -Miles je dobar dečko.
To ste već rekli.
Kad jest.
Dobar je i nikome ne bi namjerno…
Naudio.
To ste htjeli reći?
-Zašto baš ta riječ? -Ne znam, vi ste pitali.
Dobro, ne bi vam naudio.
No priznali ste da nije svoj od smrti roditelja.
Nisam tako mislila.
Miles Dominic Wingrave!
Što to izvodiš?
-Bok. -Što te spopalo, pobogu?
Uživam u pljugi na sunčan dan.
Što vi radite?
Slušaj, Milese…
Znam da ti fali Peter
i da ti nije jasno zašto je samo nestao.
I zadrži njegov upaljač ako ćeš biti oprezan s njim.
Ali nipošto ne smiješ pušiti. Ili se želiš ugušiti i umrijeti?
O, Hannah…
Stvarno…
Milese.
Stvarno.
Milese!
Milese, nismo gotovi.
Milese! O, Bože.
Milese!
Zdravo.
Zdravo. Je li Miles ušao ovamo?
Upravo.
Dođi sjesti.
Zapalila sam je umjesto tebe.
Za koga?
Tako treba!
Pogled uprt prema naprijed.
Za Sama.
Nije mrtav, ali nitko nije savršen, zar ne?
Mislim da se spomen-svijeće ne pale za žive.
Obično ne.
No on je poseban slučaj.
Sjedni, moram te nešto pitati.
Bi li se htjela useliti u kuću?
-Morala bih prodati svoju kuću. -Tako je.
To će biti dobra zaliha za mirovinu. Naravno, prilagodili bismo i tvoju plaću.
-Ali Sam… -Za njega smo upalili svijeću, nismo li?
-Zato što ga više nema. -Zato što ga više nema.
Zahvalna sam na ponudi.
Zaista jesam, Charlotte, ali…
Sam prolazi kroz jednu fazu.
A onda će se vratiti.
Hoće.
Vratit će se.
Zanimljivo…
Brak je sličan religiji.
Kažu ti da moraš slijepo vjerovati u Boga iako ga ne vidiš.
Isto tako moraš slijepo vjerovati svom suprugu, iako ga rijetko viđaš.
No je li to realno?
Koliko dugo možeš iskreno vjerovati u nešto?
Istinski vjerovati u nešto što ne vidiš?
U tom pogledu, oboje ima granicu.
Što je alternativa?
Vjerovati ni u što?
I što onda?
Što imate kad ste stjerani u kut i kad ne ostaje ništa osim vjere?
Mislim…
I dalje ga volim.
Neka mi Bog pomogne, no još ga volim.
To što je učinio bilo je grozno, ali…
Da.
Bilo je.
Bila sam tatina mezimica.
Što?
Dok nisam odrasla i najednom više nisam bila.
Postala sam žena s mišljenjima, težnjama i ambicijama,
a to moj otac baš i nije poticao.
Ako se njega pitalo, moji su snovi bili nedohvatljivi.
Smatrao je da me treba stalno podsjećati na to.
Kad zatim pronađete nekoga
tko vas doista shvaća
i dosta vjeruje u vas,
ponekad više nego vi sami,
koji vidi i kaže vam da ste dovoljno pametni i sposobni,
uhvatite se za njega i ne puštate ga.
Čak i ako je kompliciran.
Čak i ako nije savršen.
Čak i ako izgubiš mali dio sebe.
Ne moraš izgubiti sebe da bi pronašla sreću.
Jesi li sigurna?
Svi to radimo.
Ne uvijek. Ne.
-Znam što ćeš reći, stoga nemoj. -Onda znaš i zašto ti to želim reći.
Znam. U redu?
Ne znam nikoga poput njega.
-Da, nije savršen… -Blago rečeno, zar ne?
Oprosti mi, Rebecca, ali hvata me jeza od njega.
Ne poznaješ ga, Hannah.
I mene plaši.
Ali na najbolji mogući način.
Ponekad je strašno biti uz njega,
ali je i uzbudljivo i zabavno.
Prvi put u životu
onaj glas koji mi govori da nisam dovoljno dobra nestao je.
Nema ga. I nikad se nisam osjećala ovako živom.
O, draga…
Nije isto osjećati se dobro i osjećati se živom.
To se ne poklapa uvijek.
Pogledaj se.
Izgledaš kao da nisi spavala tjedan dana.
Previše se brineš, u redu?
-Imam iskustva s takvima kao on. -Ne.
To nije istina. I sama si mi to rekla.
Ne znaš nikoga poput njega.
Ne može biti oboje.
Hannah, stvarno…
-Rebecca… -Nisam trebala ništa ni spominjati.
Rebecca.
Hej.
Trebam tvoje mišljenje, Rebecca. Nedostaje li soli?
Što?
A što se kuha kod tebe?
Ne, hvala. Nisam gladna.
I najslađi se med nam gadit stane kad okus mu je najugodniji
jer jedući uništavamo tek.
Ovdje sjajno miriše.
Becs, možeš li doći na kratko?
Prije koju godinu imali smo miševe.
Stari vrtlar iznio je zamke i ovoliku pločicu prekrivenu ljepilom.
Bez opruga, bez kaveza.
Bez nasilja. Tako je rekao.
Bez nasilja.
Koji dan poslije ugledala sam nešto u jednoj zamci.
Nešto sićušno. Nije bio miš.
Pomislila sam da je gusjenica.
Podigla sam je i promotrila.
Bila je to noga. Mišja noga.
Miš je bio nešto dalje. Odgrizao si je nogu da pobjegne.
Jadničak je iskrvario.
Taj je čovjek ljepljiva zamka.
Kad Rebecca to shvati, neće pobjeći cijela, već…
Mislit će da je dobro.
Dok ne shvati da nema kamo.
Poricanje.
Smatram ovo prilikom za usavršavanje. U Parizu sam smio samo sjeckati povrće.
Ovdje bih sve sam pripremao. To je sjajna prilika za učenje.
Trebamo kuhara na duže vrijeme.
Kad dođe vrijeme, neću samo pobjeći.
To vam obećavam.
Ne.
Zapet ću u ovoj ljepljivoj zamci od grada. Vi znate ponešto o ljepljivim zamkama.
Jednom smo razgovarali o tome.
Nismo još.
Tehnički.
No taj me razgovor progonio tjednima.
Pitao sam se kakav je to osjećaj.
Ljepilo koje se suši
i prije negoli ga primijetimo.
Taj beskrajni, ledeni strah
da smo možda zapeli zauvijek.
Mislite li da je miš sposoban za takvu spoznaju?
Zna li miš da je već gotovo?
Znamo li mi?
Mi?
Ljudi.
Shvatimo li da smo u ljepilu? Ili da voda oko nas kipti?
Ili ostanemo sjediti uvjeravajući se da je sve u redu?
Dobro sam.
Poricanje!
To je morbidno.
Bože, ovo je upravo to. Morbidno.
-Oprezno. -Morbidno je.
Ostani.
-Ujutro moram biti u banci. -Ostani još malo, molim te.
Volio bih da mogu.
Moram ti nešto reći.
Što?
Što je?
Nikad nisam ništa imao.
Nikad nisam imao…
novca ili…
obitelj
ili…
ljubav.
Ili sigurnost.
Dok nisam upoznao tebe.
Što se zbiva?
Spremam nešto veliko za nas.
Ne razumijem te.
Mi nismo poput njih, Becs.
Dobro? Nismo.
Henry ti nikad neće ponuditi stažiranje, kao ni meni partnerstvo.
Englezima je stalo samo do staleža.
A ti i ja…
u njihovim ćemo očima uvijek biti sluge.
Zar ne?
U dubini duše oboje to znamo.
No jedino do čega je Amerikancima stalo
jest novac.
A…
toga se ne mogu zasititi.
U Americi možeš biti pravnik kakav želiš.
Mogu biti sve.
U Americi možemo postati netko.
S novcem.
Razumiješ li što ti govorim?
Zato…
spakiraj se i budi spremna za polazak.
-Sutra navečer. -Molim?
-Ne mogu samo… -Molim te.
Učini to za mene.
Obećavam, sve ću ti objasniti kad se vratim. Vjeruješ li mi?
Vjerujem.
Budi spremna za polazak.
I nikome nemoj reći.
Nikome. Jasno?
Moram nešto obaviti, a onda ću se vratiti po tebe. Obećavam.
Obećavam.
Volim te.
Bježimo odavde.
Što ćemo sve postati, ti i ja, u Americi…
Lord i njegova lady.
Ne, kraljica i njezin konjušar.
Dobro.
Ovo mi je jedan od najdražih.
Ne nađem se često u njemu, ali…
volim kad se to dogodi.
Zato što je on…
Vidjela si.
U ovom je sasvim svoj.
Prije propasti.
No nisam te prije viđala u ovom.
Što radiš ovdje?
-Kako si upala u moj… -Žao mi je.
-Stvarno… -Ja ne bih izlazila.
Mislim da se tad dogodilo.
Ne mogu se natjerati da pogledam.
-Žao mi je, gđice… -Hannah!
Stvarno mi je žao.
Zašto ste budni?
Ja…
Ne možete spavati?
Čuli smo nešto.
Dolje.
Florina kuća za lutke… Nešto je čudno.
Siguran sam da nije ništa. Vratite se u krevet.
Rekao sam da se vratite u krevet.
Petere!
Ne, Milese! Stani!
Rekao sam da se vratite u krevet.
Zašto me tako gledate?
Idite u krevet.
Što se dogodilo?
-Kako to misliš? -Što ti je učinila?
Tko? Rebecca?
Još si premlad da ti kažem.
Što je to?
To je…
žena.
Iz jezera.
Ona je…
Zar se ne sjećaš?
Ne.
Što?
Ne…
Baš je jeziva.
Ti si je izradila?
Već sam je viđala.
Ostali govore:
„Kloni je se.“
Koji ostali?
O, ne.
Vraća se.
Prestani.
Prestani!
Prestani. Pusti me.
Pusti me!
Kučko!
Pusti me!
Smatram ovo prilikom za usavršavanje.
U Parizu sam kao pomoćni kuhar smio samo sjeckati povrće.
Ovdje bih sve sam pripremao.
-To je sjajna prilika za učenje. -Opet?
-Da, očito opet isto. -Zašto?
Reci ti meni.
Ovo si sve ti.
Ja sam ti, nisam li?
Ponavljamo ovo otkad se dogodilo ono, zar ne?
Oprostite, prolazim teške trenutke.
Owen, zar ne?
Znaš što?
Može. Da.
-Owen. -Vidite…
Muče me bizarni snovi.
-Da? -Da, ali…
Zaista su bizarni.
Sanjam tuđi san.
I usnut!
Usnut, pa i snivat možda!
Da, to je smetnja sva.
Jer snovi, što u smrtnom tomu snu nas mogu snaći
zemaljske kada muke stresemo.
Kakvi snovi?
Pa… Sanjam Petera i…
Zapravo, ne znam.
Ženu.
U krevetu s njim.
Jao!
-Ne znam tu ženu, zar ne? -Ne znate?
Rebecca.
To je dvije godine od sada.
Ne još?
Mislim da se mora još malo kuhati.
Dobro…
Još jednom.
-Ti si Hannah Grose. -Da.
Godina je 1987. Nalaziš se u Blyu.
Dominic i Charlotte su mrtvi.
Rebecca je mrtva.
Peter je nestao.
Bar tako misliš.
Flora ima osam.
A Miles…
Nešto nije u redu s Milesom.
Peter Quint!
Makni se od dječaka! Jesi li čuo?
Policija te posvuda traži.
Kad čuju da si se vratio…
Hannah Grose.
Odmakni se.
-Neće. -Hoće.
Milese, makni se.
Stvarno, Hannah, zar ti ne dojadi biti tako…
-Milese! -Stvarno si davež.
-I ne znaš kad treba… -Ne gurati nos gdje ne treba.
Dovraga, ženo!
Zašto ne prestaneš gurati nos gdje ne treba?
-Milese… -Ne.
Većinu vremena, ali ne trenutno.
I vjeruj mi, ništa me ne bi više usrećilo
nego da me uhite kako si mi prijetila.
Da me odvuku s ovog jebenog posjeda!
Daleko od ove proklete stupice!
Ali ne mogu, zar ne?
Ne možeš.
Zato što…
…si mrtav.
I stvarno je šteta
što si nas morala pratiti. Išlo nam je tako dobro.
Stvarno, Hannah!
Gđo Grose? Što se zbiva?
Što? Gđo Grose, sanjam vrlo čudan san.
Milese! Stigla je!
Stigla je i ljepša je nego što sam zamišljala.
To je ona?
Bok, Milese! Drago mi je.
Zadovoljstvo mi je, gospođice.
Kakav kavalir!
A ovo je sigurno gđa Grose.
Bok! Dani.
Oprosti…
Zaboga, odlutala sam.
Oprosti. Hannah Grose.
-Drago mi je. -Također.
Je li put prošao dobro? Stigla si u jednom komadu.
Da, savršeno.
Dobro.
Divno! Owen je divan mladić.
-Fino odgojen. -Da.
Dobro, idemo unutra. Gđica Clayton sigurno jedva čeka razgledati kuću.
-Da. -Hajde. Idemo.
-Dakle, kako da… -Zovite me Dani.
Ne možemo se uzdati u prošlost.
To sam naučio brinući o mami.
To je suština demencije, zar ne?
Svašta sam naučio iz ovoga. A možda i nisam.
No to je najvažnija lekcija.
Ne možemo se uzdati u prošlost.
Mislimo da smo zaključali svoja sjećanja, ali…
sjećanja blijede.
Što se uvijek može desiti i nama.
Pariz.
Ponovi za mnom. Hannah Grose u Parizu.
Što bih radila u Parizu?
Ne znam.
Jela kroasane i pila dobro vino.
I živjela, Hannah.
Živjela! Radili bismo što god nam padne na pamet.
Ti i ja.
Dok još možemo.
Da.
Da, Owene.
Ići ću s tobom u Pariz.
Da.
-Dovinarenja. -Ne, čekaj.
Ne…
Poznajem cestu. Ne brini se.
Čekaj.
Molim te.
Ne brini se.
Kriste, na što sličiš.
Owene! Čekaj!
Čekaj!
Ti si Hannah Grose.
Godina je 1987. Nalaziš se u Blyu.
Miles ima deset godina,
Flora osam.
Hannah Grose, 1987. godina, nalaziš se u Blyu.
Miles ima deset, Flora osam.
Ti si…
Ti si Hannah Grose.
Hannah Grose.
Ti si Hannah Grose.
Prijevod titlova: Filip Lažnjak