‎UN SERIAL ORIGINAL NETFLIX
‎Cu dragostea-mi am stat
‎Odat', sub salcia plângătoare
‎Acum stau singur și uitat
‎Cuprins de-o jale mare
‎Cântând „O, salcie cu lacrima sălcie”
‎Lângă copacul cu inima rea
‎Cântând „O, salcie cu lacrima sălcie"
‎Până voi fi iarăși cu dragostea mea.
‎CALIFORNIA DE NORD
‎Atenție, vă rog!
‎Veți putea lua masa în curând, ‎dar, înainte de asta...
‎mireasa mi-a cerut să țin un discurs.
‎Credeam că glumește. ‎De ce să dezlănțui haosul la nuntă?
‎Dar mi-a explicat:
‎„Nu la nuntă, ci la masa de dinainte.”
‎Cina de repetiție, fir-ar să fie!
‎Îmi exercit dreptul ‎de englez ușor beat și obosit după zbor
‎să spun tot ce am pe suflet.
‎Vă avertizez.
‎Voi, tinerilor, habar nu aveți
‎în ce anume vă băgați.
‎Să vă spun o statistică oribilă.
‎Jumătate din căsniciile din prezent
‎nu sfârșesc prin divorț!
‎Adică aveți șanse bune ‎să-l vedeți pe celălalt murind.
‎Ăsta e rezultatul ideal.
‎A iubi pe cineva cu adevărat ‎înseamnă să accepți
‎că iubirea pe care le-o porți ‎merită suferința de a-i pierde.
‎Asta e tot.
‎Nimic mai mult.
‎Dacă asta vă sperie cât mă sperie pe mine, ‎luați-o la sănătoasa.
‎Luați droguri pe o plajă din Bali
‎sau devotați-vă intelectului.
‎Fugiți cât încă mai puteți. ‎Sunteți tineri și în putere.
‎- Am refuzat să înnoptăm aici. ‎- Ea a refuzat.
‎Eu nu știam că e o opțiune.
‎Jack voia ‎unul dintre cele trei apartamente.
‎- O noapte. ‎- Înainte de luna de miere.
‎Doar mâine, după recepție, ‎ca să ne retragem repede.
‎Nu și după poveștile pe care le-am auzit.
‎Doar după povești? Nu ați văzut-o?
‎Doamne ferește!
‎Dacă aș fi văzut o călugăriță moartă ‎plângând, nu ne căsătoream aici.
‎E doar o poveste. ‎Locul a fost mânăstire prin anii '40.
‎E o strategie de marketing. ‎Cer mai mult pentru povestea cu fantome.
‎Îmi plac poveștile cu fantome, ‎dar nu vreau să dorm printre ele.
‎Noi am avut luna de miere în Irlanda.
‎Ne spuneau să ne uităm ‎după grăjdarul Seamus.
‎Seamus!
‎Cică un cal i-a făcut capul terci.
‎Cele cu un copil sunt șocante.
‎Copilul parcă dă greutate, nu?
‎Am eu o poveste.
‎De fapt...
‎Nu e povestea mea.
‎E despre o cunoscută.
‎Nu e deloc scurtă.
‎Se pare că avem destul timp și vin.
‎De ce nu?
‎Bine, atunci. O poveste cu fantome să fie.
‎Repet, povestea nu e a mea...
‎dar e plină de fantome de toate felurile.
‎Dacă într-adevăr un copil dă greutate,
‎le face mai terifiante...
‎ce ziceți de doi copii?
‎LONDRA, 1987
‎Profesoara era, prin alegere, ‎o femeie solitară.
‎Venise val-vârtej la Londra ‎să răspundă la un anunț...
‎plasat de un anumit Lord Henry Wingrave,
‎care căuta o bonă ‎pentru nepoata și nepotul său.
‎O slujbă cu normă întreagă, ‎cu cazare la domiciliu.
‎În casa familiei sale din Essex.
‎Un loc mare și bun, ‎izolat undeva la țară.
‎Dra Clayton, nu?
‎Spuneți-mi Dani. Bună ziua!
‎Luați loc.
‎- Sunteți profesoară? ‎- Da.
‎Mai bine spus, eram. ‎Predam la clasa a patra.
‎În SUA.
‎- Sunteți în Anglia de mult? ‎- De aproximativ șase luni.
‎Șase luni? În acest timp, ați...
‎Mi-a picat cu tronc Londra.
‎Doamne!
‎Ceai? Cafea?
‎Nu, mulțumesc. ‎Arta ceaiului încă nu s-a prins de mine.
‎Sunt obișnuită să-l beau la carafă, ‎cu gheață.
‎Și cu felii de lămâie.
‎Aici aveți alte obiceiuri.
‎Da, așa este.
‎Nu aveți experiență anterioară ca bonă.
‎Da...
‎Dar am experiență cu copii mici, ‎dle Wingrave.
‎În sala de curs. Eu ofer un post ‎cu normă întreagă, la domiciliu.
‎- De asta am răspuns la anunț. ‎- Copiii sunt minunați.
‎Nepotul și nepoata mea sunt excepționali.
‎Niște copii excepționali, credeți-mă.
‎Dar ambii sunt dificili.
‎Miles, nepotul, a fost trimis acasă ‎de la internat.
‎Mă tem că are nevoie de disciplină ‎mai mult ca niciodată.
‎De ce a fost trimis acasă?
‎- Semestrul... ‎- Va trebui să-i predați.
‎Să nu rămână în urmă.
‎În această privință, experiența la ore ‎s-ar putea dovedi utilă.
‎La fel și pentru Flora, nepoata.
‎Îi veți preda și ei.
‎În anunț scria că slujba este ‎undeva în zona rurală, nu?
‎În Bly, la casa de la țară ‎a familiei mele.
‎Copiii s-au adaptat acolo.
‎Au petrecut verile și vacanțele acolo ‎cu părinții, înainte ca aceștia să moară.
‎E un loc mare și bun.
‎Avem personal acolo.
‎Un bucătar și o horticultoare ‎care locuiesc în oraș.
‎Avem și o menajeră în casă, ‎dar copiii ar fi în grija dumitale
‎în mod exclusiv.
‎Nu mă sunați decât în caz de urgență.
‎Sunt extrem de ocupat.
‎Înțeleg.
‎Să știți că am avut îndatoriri speciale ‎la școală,
‎privind copiii cu nevoi speciale, ‎dintre care unul...
‎Care-i șpilul?
‎Mă scuzați?
‎Care-i șpilul? Cât ai?
‎Treizeci de ani? Poate 25?
‎Mă întreb care-i șpilul.
‎Ești neobișnuit de tânără ‎pentru slujba asta.
‎Ce determină o femeie de vârsta ta
‎să renunțe la propria sa viață ‎ca să aibă grijă de copiii altora?
‎Mai ales la o viață în SUA.
‎Și cu normă întreagă.
‎Mi se pare straniu, ca să fiu cinstit.
‎Și mie mi se pare straniu.
‎Anunțul.
‎O slujbă cu normă întreagă la un conac, ‎cu doi copii excepționali.
‎Dar am văzut anunțul acum șase luni.
‎Când am sosit la Londra.
‎L-am văzut în fiecare lună de atunci.
‎Postul pare ușor de ocupat.
‎După cum l-ați descris.
‎Deci aveți dreptate.
‎Care-i șpilul?
‎Asta este întrebarea.
‎Mulțumesc!
‎Salut, James.
‎Știu că n-am primit slujba, ‎și e în regulă.
‎Dar interviul a fost foarte jenant.
‎Ar trebui să bem în cinstea lui.
‎Sau preferați alcoolul în ceai?
‎Așadar... Îmi puteți spune acum, nu?
‎- Sunt extraordinar de curioasă. ‎- În legătură cu ce?
‎Șpilul.
‎- Nu. ‎- Haideți!
‎Ei bine...
‎E doar imaginația, cred.
‎Nimeni nu vrea slujba.
‎Chiar așa?
‎Am găsit pe cineva pentru o vreme.
‎Vara trecută.
‎O tânără promițătoare.
‎Copiii o plăceau.
‎Apoi...
‎Ei bine, a murit.
‎A fost vina ei, ca să fiu cinstit.
‎Alegerea ei, ca s-o spun pe cea dreaptă. ‎Dar a murit pe moșie.
‎Oamenii sunt superstițioși, ‎mai ales la țară.
‎Acum e o legendă.
‎Copii mici cu părinți morți, ‎singuri într-o casă uriașă.
‎Și acum, le-a murit și guvernanta.
‎Deși părinții au murit în străinătate
‎și guvernanta și-a luat propria viață.
‎Așadar, legenda e ‎mai importantă decât slujba,
‎cel puțin pentru agenții.
‎Nimeni nu vrea să vină.
‎Superstițiile și imaginația...
‎Dar tu? Care e șpilul tău?
‎Eu...
‎trebuia să plec.
‎Ai predat vreodată ‎unei clase cu 25 de elevi?
‎Nici pe departe, mă tem.
‎Chestia e că te atașezi de ei.
‎Îi iubești.
‎Chiar și pe cei obraznici.
‎N-ai ce face.
‎Încerci să îi ajuți.
‎Dar sunt mult prea mulți.
‎Iar tu ești doar una.
‎Așa că încerci...
‎Anunțul menționa doi copii.
‎Nu știu detaliile, ‎dar știu să mă descurc cu copiii.
‎Aș putea avea un impact.
‎Chiar aș putea.
‎Un impact semnificativ.
‎Dacă sunt doar doi.
‎Apoi am văzut că e cu normă întreagă, ‎la domiciliu.
‎Atunci m-am prins că le-a murit cineva.
‎Înțeleg moartea.
‎Știu ce înseamnă pierderea.
‎Mai rămân în Anglia o vreme.
‎O vreme îndelungată, de fapt.
‎M-am angajat.
‎Am perioadă de probă, ‎cel puțin până la sfârșitul verii.
‎Dar se poate extinde...
‎Știu că e mai mult decât am zis, ‎dar am o slujbă acum.
‎Nu e așa.
‎Nu fug de nimic.
‎E dureros să spui asta.
‎Știi că mă doare când spui asta.
‎În fine...
‎Mă poți contacta la casă.
‎Te sun când aflu numărul.
‎Te iubesc, mamă.
‎- Dră Clayton? ‎- Da.
‎- Owen. Îmi pare bine. ‎- Salut! Asemenea.
‎- Iau eu asta. ‎- Mersi!
‎- Am mai multe valize. ‎- Nicio problemă.
‎Mulțumesc.
‎Scuze, așa sunt drumurile de țară.
‎- Cât am dormit? ‎- O vreme.
‎- Încă ești pe ora Americii? ‎- Nu.
‎Doar că nu am putut dormi în ultima vreme.
‎Motelurile nu sunt odihnitoare.
‎Aici e multă liniște.
‎- E superb. ‎- Zău?
‎- Cum adică? ‎- Eu nu-mi mai dau seama.
‎M-am născut în Bly.
‎În oraș, nu la conac.
‎Am evadat o vreme. Am locuit în Franța.
‎- Pe bune? ‎- M-am făcut bucătar.
‎Și eu credeam că ești șofer!
‎Doar uneori, când mă roagă Henry.
‎Sunt un șofer de doi bani, să știi.
‎Dar gătesc binișor.
‎- De ce te-ai întors din Franța? ‎- Pentru familie.
‎Iar slujba asta pune pâine pe masă ‎cât sunt aici.
‎Există locuri mai rele ‎în care să fii blocat.
‎Nu îmi place Bly.
‎Majoritatea oamenilor din zonă ‎se nasc și mor aici.
‎Orașul e ca o gaură neagră.
‎E ușor să cazi în ea.
‎Doamne! Ăla e?
‎Cum am mai spus, e grozav.
‎Pot să merg pe jos restul drumului?
‎Odat', sub salcia plângătoare
‎Lângă copacul cu inima rea
‎Cântând „O, salcie cu lacrima sălcie"
‎Până voi fi iarăși cu dragostea mea
‎Ce cântec frumos!
‎Ce cântec?
‎- Cel pe care-l cântai. ‎- Ești dra Clayton!
‎Trebuie să fii. Ce frumoasă ești!
‎I-am spus lui Miles că vei fi.
‎Absolut încântător!
‎Tu trebuie să fii Flora. ‎Sper că nu te-am speriat.
‎- Chiar deloc. Ești așteptată. ‎- Da?
‎E minunat că ești aici.
‎Dna Grose și Miles vor vrea ‎să te cunoască.
‎- Și Owen și Jamie. ‎- Am făcut cunoștință cu Owen.
‎- Când? ‎- M-a adus cu mașina.
‎Asta ce e?
‎Asta?
‎O nimica toată. O clipă, te rog!
‎- Ce lac superb! ‎- Nu spune asta.
‎E doar un iaz puturos.
‎E plin de lipitori. ‎Sunt oribile, ca niște melci-vampiri.
‎Și are cei mai neplăcuți cărăbuși.
‎N-are nimeni nevoie de iazul ăla!
‎Sunt multe lucruri mult mai grozave.
‎Chiar este absolut încântător ‎să te cunosc.
‎Miles! A sosit!
‎- E și mai frumoasă decât mi-am imaginat. ‎- Ea e?
‎- Bună, Miles! ‎- Încântat de cunoștință, milady.
‎Un adevărat gentleman!
‎Dânsa trebuie să fie dna Grose.
‎- Bună! ‎- Îmi pare rău.
‎Eram pe altă lume.
‎- Eu sunt Dani. ‎- Încântată! Eu sunt Hannah Grose.
‎Văd că ați ajuns întreagă.
‎- Ați călătorit ușor? ‎- Grozav chiar!
‎- Excelent! Owen e un tânăr deosebit. ‎- Da.
‎De soi bun.
‎Să mergem înăuntru.
‎Dra Clayton sigur e nerăbdătoare ‎să vadă casa.
‎Da!
‎Fuguța!
‎- Îmi puteți spune Dani. ‎- Nu se poate!
‎Copii, i vă veți adresa cu „dra Clayton”.
‎La prima vedere, nimic nu i-a trezit ‎un sentiment de neliniște.
‎Conacul era întocmai ‎cum îl descrisese lordul Wingrave.
‎Un loc mare și bun.
‎Și a întâmpinat-o cu brațele deschise.
‎Acesta este vestibulul.
‎Este absolut încântător.
‎- E frumos... ‎- Haideți!
‎Aceasta este bucătăria.
‎Este absolut încântătoare.
‎El este Owen.
‎E bucătarul.
‎- E încântător. ‎- Absolut!
‎- Bună ziua! ‎- Salut din nou!
‎- Bună! ‎- Bună, Flora!
‎Pe aici!
‎Tablourile sunt originale.
‎Sunt pictate de mână.
‎Sunt absolut încântătoare.
‎Și sala de curs.
‎E...
‎anostă.
‎Acestea sunt strașnicele scări, ‎dar nu alerga pe ele.
‎Dacă te împiedici, nu te iartă.
‎Absolut deloc. Vezi?
‎Dna Grose spune că îți omoară genunchii,
‎dar eu nu am probleme.
‎- Superb! ‎- E un loc mare și bun pentru copii.
‎Dar ai grijă la scări. ‎Îți omoară genunchii.
‎Aici dormeau părinții noștri.
‎- Nu mai intrăm aici. ‎- Așa e. Totul e acoperit.
‎Aripa e închisă temporar.
‎Totul e acoperit, dar, sub cearșafuri,
‎totul e... Absolut încântător!
‎- Să o lăsăm pe dra Clayton să-și revină. ‎- Desigur!
‎- Dar trebuie să-i arătăm grădinile. ‎- O să vadă tot la un moment dat.
‎Ne vedem după ce despachetezi.
‎Apoi îți vom arăta restul.
‎- Flora! ‎- Vin.
‎Scuze! Pot intra?
‎Da, desigur.
‎Bate la ușă data viitoare.
‎Desigur.
‎Voiam să vă spun cât de bucuroși suntem ‎de prezența dumitale.
‎Și să vă dau asta.
‎Nu e cine știe ce.
‎Doar un fleac în semn de bun-venit.
‎Mulțumesc.
‎E foarte drăguț.
‎Mă schimb repede și ne vedem jos, bine?
‎Desigur.
‎Mulțumesc.
‎Sper că e acceptabil. ‎Încă nu m-am prins cum se face ceaiul.
‎E-n regulă, dragă.
‎Cina a sosit!
‎Măiculiță!
‎- Poftim! ‎- Mersi.
‎Owen face cele mai grozave cine.
‎Mi-a făcut odată un sandviș ‎cu macaroane și brânză. Divin!
‎Cum se face că ai venit din SUA ‎în Anglia, darămite la Bly?
‎Am vrut să văd lumea cea largă.
‎Cum ți se pare până acum?
‎- Bly sau lumea? ‎- Vreau să merg în Australia.
‎Sau în Florida. Numele seamănă cu al meu.
‎Așa e!
‎- Locul e superb. ‎- Da.
‎Știu că sunt ca un disc stricat, ‎dar nu am alte cuvinte.
‎- Știu eu câteva. ‎- Las-o moartă, Owen!
‎- Îi place să mă ațâțe. ‎- Ei îi place să fie ațâțată.
‎Nu mănânci cu noi?
‎Nu astă-seară. Merg acasă, la mama.
‎Dezamăgitor!
‎Vorbești întocmai ca ea.
‎- Se simte mai bine? ‎- Mult mai bine, de la o zi la alta.
‎Așa deci! Noapte bună, tânără domnișoară!
‎Și ție, Flora.
‎- Ce să mă fac cu tine? ‎- Poftă bună!
‎Locuiește cu mama lui?
‎Trăiește pentru ea.
‎De asta s-a întors de la Paris.
‎- S-a îmbolnăvit tare, din câte am auzit. ‎- Îmi pare rău.
‎- Cică se simte mai bine. ‎- „De la o zi la alta.”
‎Așa zice, ‎dar se duce la ea tot mai devreme.
‎Lua cina cu noi zilnic.
‎Poate e destul de sănătoasă ‎să mănânce,
‎așa că se duce la ea să-i gătească.
‎Sunt sigură că ai dreptate.
‎Nu mănânci?
‎Eu știu...
‎- Mănânc mai târziu. ‎- Bine.
‎Îți dau eu niște ponturi.
‎Mulțumesc.
‎Vreau să arăt ca un pitic.
‎Unul din bule.
‎Nu mai ai mult.
‎- Ce e? ‎- E prostesc, nu?
‎Da, ești o fetiță prostuță.
‎De unde ai aia?
‎- Ce? ‎- Agrafa cu fluture.
‎Asta?
‎Mi-a dat-o Miles.
‎Nu trebuia.
‎De ce nu?
‎Fiindcă nu îți aparține.
‎Dar cui îi aparține?
‎- Drei Jessel. ‎- Cine e?
‎Cea de dinaintea ta.
‎Îmi pare foarte rău.
‎Eu... regret.
‎M-am înșelat. Nu-i nicio problemă.
‎Pot ieși acum?
‎- Pot să mă joc cu păpușile? ‎- Doar 15 minute.
‎- Am fost la toate tipurile de școli. ‎- Chiar așa?
‎Și la internat, ca tine.
‎Știu cât de greu poate fi.
‎Nu e așa rău.
‎Ei bine...
‎Acum ești acasă, nu?
‎Poți să-mi vorbești despre orice.
‎Despre școală.
‎Despre ce a fost acolo.
‎Crede-mă că nu mă surprinde nimic.
‎Ești amabilă.
‎Noapte bună, Dani!
‎Noapte bună!
‎Dra Grose crede că ar trebui ‎să-mi spui „dra Clayton”.
‎Nu ți-a plăcut?
‎Pardon?
‎Fluturele.
‎Ăsta?
‎Flora a fost puțin tulburată.
‎Mereu e tulburată.
‎Fie că recunoaște sau nu.
‎Dar se bucură că ești aici.
‎Și eu, la fel.
‎Mulțumesc că m-ați primit așa călduros.
‎La culcare!
‎Tocmai terminasem.
‎Ai sosit la țanc!
‎- Asta sunt eu? ‎- Nu, prostuțo, tu ești tu.
‎E doar o păpușă.
‎Touché!
‎Cine sunt toate astea?
‎Sunt păpuși, desigur.
‎Tu, domnișoară, ai multe păpuși.
‎O să învățăm să le strângem ‎înainte de culcare.
‎Pune-o la loc!
‎Rămâne acolo.
‎Sunteți gata de culcare.
‎E timpul să facem nani.
‎E grozav că ești aici.
‎Mulțumesc, Flora.
‎Dar trebuie să-mi promiți ceva.
‎Desigur.
‎Trebuie să-mi promiți ‎că vei rămâne în camera ta.
‎Nu pleca noaptea.
‎Rămâi în pat până dimineața.
‎Nu pot promite asta.
‎Dar e o regulă bună pentru voi...
‎Dar trebuie.
‎Bine.
‎Măcar astă-seară.
‎Odihnește-te!
‎Neliniștea i-a stricat somnul guvernantei.
‎Era așa cum o avertizase Flora.
‎Camerele erau mai mari noaptea,
‎de parcă însăși casa trăsese aer în piept ‎odată cu dispariția soarelui de pe cer
‎și se mărea ‎ținându-și respirația până în zori.
‎Iar dilatarea nu se simțea ‎doar în interior.
‎Privind pe fereastră, ‎observă că întreaga proprietate,
‎peluza, grădina și cât se vedea din parc,
‎totul era învăluit de neant.
‎Un neant care cerea să fie explorat.
‎Mie mi se pare bun.
‎Ce zi frumoasă!
‎N-o să mă satur niciodată ‎de locul ăsta, jur.
‎- Ce ai? ‎- Sunt foarte supărată pe tine.
‎Dră Clayton! Să vă arăt ceva!
‎Ai plecat din cameră ieri, ‎deși ai promis că nu o vei face.
‎- Dră Clayton! ‎- De unde știi?
‎- Trebuie să rămâi în cameră. ‎- Haideți!
‎- De ce? ‎- Ca să nu te vadă ea.
‎Cine?
‎Doamna.
‎Care doamnă?
‎- Doamna din lac. ‎- Flora.
‎Iată!
‎Uite, dră Clayton!
‎Sunt profesoară de nouă ani, Miles.
‎Cam de când ai venit tu pe lume.
‎În timpul ăsta, mulți puști au încercat ‎să mă sperie în tot felul de moduri.
‎Știi ce am învățat?
‎Sunt mai curajoasă decât mă crede lumea.
‎Inclusiv eu.
‎Nu încercam să te sperii pe dumneata, ‎dră Clayton. Știam că nu te temi.
‎Zău?
‎Sigur că da. Mi-am dat seama imediat.
‎Făceai asta la școală?
‎Farse?
‎Trucuri?
‎Niciodată n-am înțeles rostul trucurilor.
‎Unchiul tău mi-a spus despre tine.
‎Ați vorbit cu el?
‎Sigur că da. El m-a angajat.
‎A întrebat de noi?
‎Numai despre voi a vorbit.
‎Îi lipsiți amândoi.
‎Foarte mult.
‎Ba nu.
‎Ba sigur că da.
‎Să-l sunăm‎,‎ să întrebăm?
‎Bona a simțit durerea copilului ‎în sufletul ei.
‎Dar, ca vremea de la Bly, ‎dispoziția sa era schimbătoare.
‎Precum soarele, norii sau ploaia ‎apăreau pe nepusă masă,
‎așa de capricioși erau și copiii.
‎De parcă timpul și natura aveau ‎legi tainice...
‎doar pentru ei.
‎Iat-o!
‎Au fugit de mine.
‎Răspund eu. Așază-te.
‎Relaxează-te.
‎Dacă ai cum.
‎Alo?
‎- Ce mâncăm? ‎- Carne și piure.
‎Alo?
‎Cuminte, Flora!
‎- Cine era? ‎- Nu știu. A închis.
‎- Iar? ‎- Încă unul?
‎Ne-au sunat farsori.
‎- Or fi greșit numărul. ‎- Mersi.
‎Cu plăcere!
‎Dră Clayton.
‎Mulțumesc.
‎Horticultoarea nici nu s-a prezentat ‎noii guvernante.
‎De-abia a băgat-o în seamă.
‎De parcă fusese întotdeauna acolo.
‎Ceilalți au presupus ‎că făcuseră deja cunoștință.
‎Dacă s-ar fi gândit la asta,
‎și-ar fi dat seama că asta a simțit ‎când a văzut-o pe tânără.
‎Cine le-a dat de mâncare gremlinilor?
‎Nu suntem gremlini!
‎Suntem copii cuminți.
‎Așa să fie?
‎Nu-s așa sigură.
‎Tu ce zici, Owen?
‎Știi...
‎E greu de zis.
‎Trebuie să-i stropesc ca să fiu sigur.
‎Așa?
‎Poftim.
‎- Poftim, dragă! ‎- Ești cea mai tare!
‎A lucrat cineva pe proprietate azi?
‎Poate vreun meșter?
‎Nu cred.
‎Am văzut un tip pe terasă ‎când am venit încoace.
‎- Pe terasă? ‎- Da.
‎- Nu prea cred. ‎- Eu n-am fost acolo.
‎De ce să fi fost? ‎Sigur ai văzut pe cineva?
‎Categoric. I-am făcut cu mâna, ‎dar nu a răspuns.
‎Mai trec hoinari pe aici, ‎să vadă grădinile.
‎Dacă unul a ajuns pe terasă...
‎- Nu pot ajunge acolo decât prin casă. ‎- Prin aripa veche.
‎- Unde nu se merge? ‎- În aripa veche.
‎Ți s-o fi părut, dragă.
‎- Nu mănânci? ‎- Am mâncat deja. Doar stau cu voi.
‎Trebuie să guști asta.
‎Nu, Flora.
‎Ai găsit pe cineva?
‎- Nu. ‎- Bine.
‎Nu am găsit o persoană, dar am găsit...
‎Scuze, deranjez?
‎Nu, deloc. Ce ai găsit?
‎E a Florei.
‎- Flora... ‎- Am văzut câteva ca asta.
‎Nu-i poți învinui.
‎Nu și după câte au îndurat.
‎Dl Wingrave ți-a spus despre părinții lor.
‎Doar că au murit.
‎Acum doi ani.
‎Miles avea doar opt ani. Flora, șase.
‎Era și așa prea multă nenorocire ‎pentru doi copii mici...
‎dar ce a urmat apoi...
‎Predecesoarea ta.
‎- Dra Jessel? ‎- Da.
‎Rebecca.
‎Doamne... Sărmana Rebecca!
‎Era...
‎Era o tânără sclipitoare.
‎Ambițioasă, inteligentă...
‎Bună la suflet.
‎Dar...
‎A fost un bărbat. Până la urmă, ‎doar asta poate doborî o femeie ca ea.
‎Toate viciile lumii ‎deghizate ca binecuvântări.
‎Mai bine să nu vorbesc despre el.
‎Știi că a fugit?
‎Cu o sumă frumușică din banii lui Henry ‎și cu inima fetei.
‎A furat tot ce-a putut, pungașul!
‎Cum era în ultimele ei zile!
‎Atât de distrusă!
‎Atât de pustie!
‎Era dusă ‎cu mult înainte să pășească în lac.
‎Flora a găsit-o.
‎Iar Jamie a găsit-o pe Flora.
‎Ce imagine!
‎Corpul Rebeccăi în apă...
‎Cu fața în jos.
‎Iar micuța Flora...
‎era înmărmurită...
‎holbându-se.
‎Eu...
‎Când mă gândesc că mă apucau dracii
‎dacă auzeam copiii făcând tărăboi în casă!
‎Dar, după tragedia drei Jessel...
‎s-a lăsat o liniște cruntă.
‎Iar acum...
‎Acum, când îi aud strigând...
‎sau țipând...
‎E cel mai frumos sunet din lume!
‎- Îmi pare rău. ‎- Nu.
‎- Nu-i nimic. ‎- În ce hal am ajuns!
‎E un talisman.
‎Un joc de-al Florei, ‎să ne țină în siguranță.
‎Pe noi. Doamne, cum sunt copiii ăștia!
‎Fiecare își dă silința cum poate.
‎Ar trebui să mă întorc.
‎Owen și Jamie pleacă seara.
‎Pot avea grijă de copii dacă vrei o pauză.
‎Pentru ce sunt lumânările?
‎Pentru morți.
‎Sunt tot mai mulți, ‎pe măsură ce îmbătrânesc.
‎- Îmi pare rău. ‎- Nu e nevoie.
‎Am fost și încă sunt ‎o femeie foarte fericită.
‎Bună seara, dră Clayton!
‎La culcare!
‎Deja?
‎N-aș fi zis.
‎Gata cu jocurile, Miles!
‎Îți plac jocurile, Dani?
‎Nu la culcare.
‎E cel mai bun moment pentru jocuri.
‎Nu mai fi ciudat, Miles!
‎E tare ciudat uneori.
‎Și tu, scumpete.
‎Imaginație.
‎Îmi place la nebunie...
‎imaginația ta.
‎Toată lumea din casă e norocoasă...
‎că o folosești ca să ne protejezi.
‎Doar promite-mi ‎că, atunci când ne protejezi,
‎nu uiți să te protejezi pe tine.
‎Nu te duce pe terasă.
‎Bine.
‎Chiar ești, să știi.
‎- Cum sunt? ‎- Absolut încântătoare.
‎Noapte bună, scumpo!
‎Îmi pare rău!
‎Trebuie să le strângi. ‎Nu aș vrea să le stric...
‎Unde vrei s-o pun?
‎În casă sau sub dulap?
‎Dră Clayton?
‎Veneam să te învelesc.
‎E un ventilator în șifonierul Florei.
‎Mă tem că nu pot dormi fără el.
‎Așa e. În șifonierul meu.
‎Mi-l puteți aduce? Scuze de deranj.
‎Sigur că da.
‎Înainte... Poftim!
‎Poate dormi cu tine.
‎Ia să vedem!
‎- Nu-l văd. ‎- O fi pe sub haine.
‎Bine.
‎Copii!
‎Am zis că nu ne jucăm! Deschideți!
‎Deschideți ușa!
‎- Deschideți-o! ‎- Încerc!
‎Miles!
‎- Încerc! ‎- Flora!
‎S-a înțepenit. Chiar încercăm.
‎Nu e amuzant. Deschideți ușa!
‎Trebuie să găsim cheia. S-a înțepenit.
‎- Ne pare rău! ‎- E în încuietoare, Flora. Întoarce-o.
‎Nu e. Nu știm unde e!
‎Vorbesc serios.
‎Deschideți ușa!
‎Miles!
‎Flora!
‎Deschideți ușa!
‎Nu! Deschideți ușa!
‎Copii!
‎Dați-mi drumul!
‎Îmi pare rău.
‎Regretăm enorm.
‎- La culcare! ‎- A fost un accident.
‎La culcare! Acum!
‎Îmi pare rău.
‎- Vă rog, nu vă supărați. ‎- Vorbim de dimineață.
‎Ați fost afară?
‎Subtitrarea: Șerban Dudău