EN ORIGINALSERIE FRA NETFLIX
Min kjære og jeg la oss
Under en sørgepil
Men nå alene jeg ligger
Og sørger, enda ei jeg vil
Synger: "Å, Willow Waly"
Ved treet som sørger med meg
Synger: "Å, Willow Waly"
Til min kjære kommer hjem til meg
NORD I CALIFORNIA
Kan jeg få deres oppmerksomhet?
Dere får deres måltider straks, men først…
…har bruden bedt meg om å tale.
Jeg trodde hun tullet!
Hvorfor invitere til en slik katastrofe på din egen bryllupsdag?
Men, som hun forklarte:
"I himmelens navn, ikke bryllupet, kun prøvemåltidet."
Øvemiddagen, for guds skyld!
Jeg hevder min rett som en litt full og døgnvill engelskmann
til å si det rett som det er.
For jeg vil advare dere.
Dere unge aner virkelig ikke hva dere begir dere ut på.
Nå får dere høre en grusom statistikk.
Visste dere at nesten halvparten av ekteskap ikke ender i skilsmisse?
Det betyr at det er sannsynlig at dere to får se hverandre dø.
Og det er det foretrukne resultatet.
Å virkelig elske en annen
er å godta at den innsatsen det tar å elske dem
er verdt smerten ved å miste dem.
Og det er det hele.
Det er alt.
Om det skremmer dere som det skremmer meg, så løp.
Stikk og ta dop på en strand i Bali, vi dere til et sinnsliv.
Løp mens dere ennå kan. Dere er unge, dere er sterke.
Verden er…
Jeg mener det, vi nektet å sove her.
-Hun nektet. -Jeg visste ikke at jeg kunne sove her.
Det er tre suiter på slottet, og Jack ville bli her.
-I én kveld. -Før bryllupsreisen.
I morgen, etter mottagelsen, så vi kan snuble opp trappa.
Men jeg sa: "Ikke etter de historiene."
Vent, bare historiene.
-Så du henne ikke? -Nei! Jeg så henne ikke.
Om jeg så en død kvinne, en død nonne, gråtende i et hjørne,
-hadde vi ikke giftet oss her. -Bare en historie.
Dette var et kloster i noen tiår på 40-tallet.
En del av pakka. De kan ta noen ekstra hundre for spøkelseshistorien.
Jeg elsker gode spøkelseshistorier, jeg vil bare ikke sove i en.
Vi hadde bryllupsreise i Irland.
De sa vi måtte passe opp for stallgutten Seamus.
Å, Seamus.
De sa han fikk hodet knust der en hest sparket ham.
Spøkelseshistorier er verre med barn.
Det gir det det lille ekstra.
Jeg har en historie.
Vel…
Det er ikke min historie.
Den tilhører en jeg kjente.
Og den er ikke akkurat kort.
Vi har godt med tid og godt med vin.
Hvorfor ikke?
Greit.
En spøkelseshistorie.
Igjen, historien er ikke min,
men den er full av spøkelser av alle slag.
Og om ett barn gir slikt inntrykk,
gjør saken vondt verre…
…hva sier dere til to?
Læreren var, av eget valg, en enslig, ung kvinne.
Hun kom angstfull til London for å svare på en annonse
fra en såkalt lord Henry Wingrave
angående hans unge nevø og niese, som trengte en au pair.
En heltidsjobb, sto det. Og hun kunne bo i familiehjemmet i Essex.
Et flott og fint sted, alene på landet.
Miss Clayton?
Kall meg Dani. Hei.
Slå deg ned.
-Er du lærer? -Ja.
Jeg var det.
Fjerde klasse.
I USA.
Vært i England lenge?
Omtrent seks måneder.
Seks måneder? Og i løpet av den tiden har du…
Jeg har forelsket meg i London.
Gud.
Te? Kaffe?
Nei, takk.
Har ikke mestret te helt ennå.
Jeg er vant til te i en kanne. Full av isbiter.
Og sitronbåter.
Det er helt annerledes her.
Ja, det er det.
Du har ingen tidligere erfaring som au pair.
Vel…
Jeg har erfaring med barn, Mr. Wingrave.
I et klasserom, men dette er en fulltidsjobb hjemme hos oss.
-Det er derfor jeg svarte på annonsen. -Barna er vidunderlige.
Eksepsjonelle. Min niese og nevø.
Eksepsjonelle barn, som jeg sa.
Men begge er utfordrende.
Min nevø Miles kom hjem tidlig fra kostskole.
Han trenger struktur og disiplin mer enn noensinne.
Hvorfor ble han sendt hjem?
-Vårsemesteret slutter ikke… -Undervis ham, så han ikke ligger etter.
Der kan din erfaring i klasserommet faktisk komme til gode.
Det samme med Flora, min niese.
Du vil undervise henne også.
Annonsen nevnte at stillingen var på landet?
I Bly, på familiens herregård.
Barna er vant til Bly.
De har tilbrakt somre og høytider der med foreldrene,
før de gikk bort.
Herregården er et flott sted.
Det er få andre på stedet.
En kokk og en oppsynsmann. De bor i byen.
Det er en husholderske som bor i huset, men barna
blir ditt ansvar, og ditt ansvar alene.
Ikke ring meg, med mindre det er et nødstilfelle.
Jeg er usedvanlig opptatt.
Jeg skjønner.
Du vet, en av mine mest unike oppgaver på skolen
var å ta meg av barna med de største behov.
-En av dem mistet… -Hva er haken?
Unnskyld?
Haken. Haken ved deg.
Tretti år? Midten av tyveårene?
Jeg lurer…
Hva er haken?
Du er yngre enn de fleste som søker på sånt.
Hva får en kvinne på din alder
til å gi opp livet for å ta vare på andres barn?
Et liv i USA, ikke minst.
På heltid også.
Det virker bare merkelig, for å være ærlig.
Virker merkelig for meg også.
Annonsen, altså.
En fulltidsjobb på en vakker herregård, for to eksepsjonelle barn.
Men jeg så annonsen for seks måneder siden.
Da jeg kom til London.
Jeg har sett den hver måned siden.
En grei stilling å fylle.
Slik du har beskrevet den.
Så du har vel rett.
Hva er haken?
Det er spørsmålet.
Takk.
Hei, James.
Jeg vet jeg ikke fikk jobben, og det er helt greit.
Men det var det rareste intervjuet i mitt liv.
Vi burde ta en skål, Mr. Wingrave.
Eller foretrekker du det i teen?
Så…
Du kan si det nå, sant?
Jeg er så nysgjerrig.
På hva da?
Haken.
-Nei. -Nei, kom igjen!
Vel…
Fantasi, tenker jeg.
Ingen vil ha jobben.
Gi deg. Ingen?
Vi fant noen i en stund.
Sist sommer.
En lovende, ung kvinne.
Barna likte henne.
Og så…
Jeg antar at hun døde.
Det var hennes egen feil, helt ærlig.
Hennes valg, for å være enda ærligere, men hun døde på eiendommen.
Folk er overtroiske, spesielt på landet.
Så det har blitt en historie.
De små barna i det digre huset med sine døde foreldre.
Og nå, deres døde guvernante.
Glem at foreldrene døde i utlandet.
Glem at guvernanten tok sitt eget liv.
Historien kommer foran jobben, iallfall hos byråene.
Nå vil ingen ha jobben.
Overtro…
…fantasi.
Hva med deg?
Hva er haken ved deg?
Jeg…
…kunne ikke være hjemme mer.
Har du undervist i et klasserom med 25 barn?
Nei, absolutt ikke, er jeg redd.
Vel…
Du liker dem.
Du blir glad i dem.
Selv de verste.
Du bare gjør det.
Og du prøver å hjelpe…
…men det er for mange av dem.
Og for lite av deg.
Så du bare…
Annonsen sa to barn.
Jeg vet ikke detaljene, men jeg kan håndtere barn.
Kanskje jeg kan utgjøre en forskjell.
Jeg kan det. Utgjøre en forskjell.
Virkelig.
Med bare to.
Så så jeg at stillingen var på heltid, hjemme hos dere.
Da falt brikkene på plass. De har mistet noen.
Jeg forstår døden.
Jeg vet hva tap er.
Jeg blir i England litt lenger.
En god stund til, faktisk.
Jeg fikk meg jobb.
Jeg fikk en stilling på prøve frem til slutten av sommeren.
Men det kan være lenge…
Jeg vet det er lenger enn jeg sa, men jeg har fått jobb.
Jeg gjør ikke det.
Jeg flykter ikke fra noe,
og det sårer når du sier det.
Du vet det sårer meg når du sier det.
Uansett…
Du kan få tak i meg når jeg kommer frem.
Jeg ringer når jeg har nummeret.
Glad i deg, mamma.
-Miss Clayton? -Ja.
-Owen. -Hei.
-Hyggelig. -I like måte.
-La meg ta det. -Ja.
-Jeg har noen vesker. -Ingen fare. Takk.
Takk.
Beklager. Landeveier.
-Hvor lenge var jeg vekk? -En stund.
-Er du fortsatt på amerikansk tid? -Å, nei.
Jeg har bare ikke fått mye søvn i det siste.
Man får ikke hvilt mye på hostel.
Det blir mye stillere her ute.
-Det er nydelig. -Er det?
Hva?
Jeg ser det ikke mer.
Jeg ble født i Bly.
Byen altså, ikke herskapshuset.
Jeg rømte en stund. Tilbrakte tid i Frankrike.
-Hva? -Gikk på kokkeskole.
Jeg som trodde du var sjåfør.
Bare når Henry ber meg.
Jeg er elendig sjåfør.
-Ikke dårlig kokk, da. -Hvorfor kom du tilbake?
-Fra Frankrike? -Familie.
Denne jobben betaler regningene her. Og holder meg i nærheten.
Det fins verre steder å sitte fast, tro meg.
Jeg har aldri likt Bly.
De fleste som ble født her, dør her.
Hele byen er et svart hull.
Det er lett å sitte fast.
Gud, er det…
Som sagt, det er mye å elske.
Får jeg gå resten av veien?
Synger: "Å, Willow Waly"
Ved treet som sørger med meg
Synger: "Å, Willow Waly"
Til min kjære kommer hjem til meg
For en vakker sang!
Hvilken sang?
-Den du sang nå. -Du er Miss Clayton!
Det må være deg. Du er så pen.
Jeg sa til Miles at du var pen. Aldeles praktfullt.
Du må være Flora. Håper ikke jeg skremte deg.
-Aldeles ikke. Vi ventet deg. -Å ja.
Jeg er så glad du er her.
Mrs. Grose vil treffe deg, og Miles.
Og Owen, og Jamie.
Jeg har møtt Owen.
-Når møtte du Owen? -I bilen på vei hit.
Hva er det for noe?
Å, det.
Bare noe tøys.
Et øyeblikk.
-For en vakker innsjø. -Ikke si det.
Det er bare en stinkende, gammel dam.
Og det er igler der.
Fryktelige ting, vampyrsnegler og ekle biller.
Hvem trenger den dammen uansett?
Det er mye mer som er mye bedre.
Det er aldeles praktfullt å møte deg.
Miles! Hun er her! Og hun er vakrere enn jeg forestilte meg!
Det er henne!
Hei, Miles.
En glede å treffe Dem, mylady.
For en gentleman.
Det må være Mrs. Grose.
-Hei. -Jeg beklager.
Jeg var helt borte.
Jeg heter Dani.
Hyggelig å møte deg. Hannah Grose.
Du har kommet frem hel.
Var reisen grei?
Den var perfekt.
-Flott. -Ja.
Owen er en flott, ung mann.
Godt menneske.
La oss komme oss inn.
Miss Clayton higer nok etter å se huset.
-Å ja. -Bli med meg.
-Du kan kalle meg Dani. -Tull og tøys.
Barn, kall henne Miss Clayton, som vi ble enige om.
Hennes første blikk på Bly ga henne verken ubehag eller forutanelser.
Det var akkurat slik lord Wingrave hadde beskrevet.
Et flott og godt sted.
Det sto på vidt gap for å ønske henne velkommen.
Dette er foajeen, og den er aldeles praktfull.
-Den er vakk… -Kom!
Dette er kjøkkenet, og det er aldeles praktfullt.
Og dette er Owen.
Han er kokken, og han er praktfull.
Aldeles.
Hallo, dere.
Hei igjen.
-Hei. -Hei, Flora.
Denne veien.
Alle maleriene er originale, som betyr at de ble malt for hånd,
og de er aldeles praktfulle.
Her er klasserommet.
Det er…
…ganske kjedelig.
Dette er den nydelige trappen, men du må ikke løpe i den.
Du kan skade deg, og trappa er ikke barmhjertig.
Ikke i det hele tatt. Ser du?
Mrs. Grose sier at den er brutal for knærne,
men jeg har ingen problemer.
-Nydelig! -Det er det.
En himmel for barn.
Men pass opp for trappa, den er brutal for knærne.
Her bodde foreldrene våre.
-Vi går ikke inn dit lenger. -Nei, det er dekket til.
Rommet er dessverre stengt.
Og dekket til, men under det hele
er det bare aldeles praktfullt.
Vi lar Miss Clayton stelle seg.
Selvsagt. Men så må vi vise henne
-statuehagen. -Hun vil se alt omsider, Flora.
Bare ta deg til rette.
Når du har gjort det, må vi vise deg resten.
Flora!
Kommer.
Oi!
Beklager. Får jeg komme inn?
Ja. Selvsagt.
Kanskje bank på neste gang.
Selvsagt.
Jeg ville bare si hvor glad vi er for at du er her.
Og gi deg denne.
Det er ikke mye, jeg vet.
Bare noe som får deg til å føle deg velkommen.
Takk.
Den er veldig fin.
Jeg gjør meg ferdig her, så ses vi straks, ok?
Selvsagt.
Takk.
Håper den smaker.
Jeg har ikke skjønt te helt ennå.
Den er grei, kjære.
Middagen er servert.
Jøss!
-Vær så god. -Takk.
Owen lager de beste middagene.
Han lagde et smørbrød med makaroni og ost til meg.
Det var himmelsk.
Hva bringer en ung amerikaner som deg til England?
Og Bly, av alle steder.
Jeg ville bare se verden.
Hva synes du så langt?
-Om Bly eller verden? -Jeg vil til Australia.
Eller Florida, for det er nesten som navnet mitt.
Det stemmer.
-Det er så nydelig her. -Ja.
Jeg vet jeg sier det hele tiden, men det fins ikke andre ord.
-Jeg kommer på noen. -Hysj på deg, Owen.
-Han liker å erte meg. -Hun liker å bli ertet.
Skal du ikke spise med oss?
Ikke i kveld. Jeg må hjem til mamma.
Skuffende.
Du høres ut som henne.
-Føler hun seg bedre? -Mye bedre.
Bedre hver dag.
Greit.
God kveld, fine, unge dame.
Og god kveld til deg også, Flora.
-Hjelpe meg, for en mann. -Kos dere.
Bor han med sin mor?
Lever for henne. Derfor kom han tilbake fra Paris.
Hun ble veldig syk, hørte jeg.
-Så leit. -Ja.
Han sa hun er bedre.
Ja, han sier det, men så drar han hjem tidligere hver dag.
Han spiste middag med oss før.
Kanskje hun er frisk nok til å spise, så han må hjem for å lage mat til henne.
Du har sikkert rett, kjære.
Skal ikke du spise?
Å, ja.
-Jeg spiser senere. -Ok.
Jeg skal gi deg noen råd.
Takk.
Jeg vil se ut som en gnom.
En boblegnom.
Du er på god vei.
Hva er det?
Det er fjollete, ikke sant?
Ja, du er en fjollete jente.
Hvor fant du den?
-Hva da? -Sommerfuglspennen.
Å…
-Miles ga den til meg. -Det skulle han ikke ha gjort.
Hvorfor ikke?
Fordi den ikke tilhører deg.
Hvem tilhører den?
-Miss Jessel. -Hvem er det?
Den andre.
-Før deg. -Jeg…
Jeg beklager.
Jeg… Jeg beklager så mye.
Jeg tok feil. Det er faktisk greit.
Får jeg komme opp nå?
-Kan jeg leke med dukkene mine? -Ja. I et kvarter, ok?
Jeg har gått på alle slags skoler du kan tenke deg.
Har du?
Til og med kostskole, som deg. Jeg vet hvor tøft det kan være.
Det er ikke så ille.
Vel…
Du er hjemme nå, er du ikke?
Du kan snakke med meg om hva som helst.
Om skolen.
Alt som skjedde der.
Jeg lover, jeg har hørt alt.
Det er snilt av deg.
God natt, Dani.
God natt.
Mrs. Grose mener du bør kalle meg Miss Clayton.
Likte du den ikke?
Unnskyld?
Sommerfuglen.
Å ja!
Flora…
…ble litt lei seg.
Hun er alltid litt lei seg.
Enten hun innrømmer det eller ei.
Men hun er glad du er her.
Det er jeg også.
Takk for at dere tar meg så godt imot.
Leggetid!
Og jeg er ferdig.
Perfekt timing.
Er det meg?
Nei, dummen. Du er deg.
Det er bare en dukke.
Den satt.
Hvem er alle disse?
De er dukker, så klart.
Frøken, du har mange dukker,
og vi må lære å rydde dem bort før vi legger oss, ok?
Legg henne tilbake.
Hun blir…
…der.
Og nå har alle lagt seg.
Det er leggetid.
Det er så fint at du er her.
Takk, Flora.
Men du må love meg noe.
Selvfølgelig.
Du må love meg at du blir på rommet ditt.
Ikke forlat rommet ditt om nettene. Bli i senga til det blir morgen.
Jeg tror ikke jeg kan love det.
Men det er en god regel for deg og bror…
Men du må.
Ok.
Iallfall i natt.
Få deg litt søvn.
Au pairen var rastløs den natten.
Det var som Flora sa.
Rommene var større om nettene,
som om huset tok et dypt åndedrag når solen forsvant,
og utvidet seg der det holdt pusten til morgenen.
Følelsen av utvidelse var ikke bare innendørs.
Da hun så ut, så hun at terrassen og hele stedet,
plenen og hagen forbi den
og alt hun kunne se av parken, var øde, med en vidstrakt tomhet.
En tomhet som ba om å bli utforsket.
Smaker godt, det.
For en vakker dag.
Jeg vil aldri gå lei av dette stedet.
Hva er det?
Jeg er sinna på deg.
Miss Clayton! Se hva jeg fant!
Du forlot rommet ditt, selv om du lovte å la være.
-Miss Clayton! -Hvordan vet du det?
Du må bli på rommet ditt.
Kom og se!
-Hvorfor det? -Så hun ikke ser deg.
Hvem da?
Damen.
Hvilken dame?
-Damen i innsjøen. -Flora.
Se, Flora.
Miss Clayton…
Se!
Jeg har vært lærer i ni år, Miles.
Det er nesten i hele ditt liv.
I løpet av den tiden har barn prøvd å skremme meg på mange måter,
og vet du hva jeg fant ut?
Jeg er modigere enn folk tror.
Inkludert meg.
Jeg prøvde ikke å skremme deg. Jeg visste du ikke ville bli redd.
Visste du det?
Selvsagt. Jeg så det på deg med en gang.
Er det noe du gjorde på skolen?
Skøyerstreker?
Triks.
Jeg så aldri poenget med triks.
Onkelen din fortalte om problemene på skolen.
Snakket du med onkel?
Selvsagt, han ansatte meg jo.
Spurte han om oss?
Han pratet ikke om annet enn dere to.
Han savner dere begge.
Veldig mye.
Han gjør ikke det.
Klart han gjør.
Skal vi ringe ham og spørre?
Hjertet til au pairen følte guttens smerte.
Men som været i Bly, endret humør seg raskt også.
Som solen, skyene og regnet kom frem uten hint eller advarsel,
gjaldt det også barnas sinnstilstand.
Som om tiden og naturen hadde hemmelige lover kun for dem.
Der var hun.
De kom unna meg.
Nei, jeg tar den. Sett deg. Slapp av.
Om det er mulig.
-Hallo? -Hva er det til lunsj?
-Pølser og potetstappe. -Hallo?
Hallo?
Flora, ikke.
-Hvem var det? -Vet ikke. De la på.
-Igjen? -Enda en?
Vi har fått noen tulletelefoner.
-Sikkert feil nummer. -Takk.
Bare hyggelig.
Miss Clayton.
Takk.
Gartneren hilste ikke på den nye au pairen.
Hun enset henne knapt.
Behandlet henne som om hun alltid hadde vært der.
De andre i rommet antok at de hadde møttes,
som, for å være ærlig,
var det au pairen følte da hun så den unge kvinnen.
Hvem sa det var lurt å mate de små gremlinene?
Vi er ikke gremliner!
Vi er snille barn.
Sier du det?
Jeg er ikke så sikker.
Owen, hva mener du?
Å…
Vanskelig å si.
Jeg må sprute vann på dem for å være sikker.
Sånn?
Vær så god.
-Vær så god. -Du er herlig. Takk.
Var det noen…
…som jobbet her i dag?
-En reparatør eller noe? -Nei, jeg tror ikke det.
For jeg så en mann på balustraden på vei inn.
-På balustraden? -Ja.
-Kan ikke tenke meg det. -Jeg var ikke der.
Hvorfor skulle du det? Sikker på at du så noen der?
Absolutt. Jeg vinket, han vinket ikke tilbake.
Det kommer vandrere nå og da. Folk som vil titte på hagen.
Men om en av dem var på balustraden…
De kan ikke det uten å gå gjennom huset.
Bare gjennom den gamle fløyen. Og hvor går vi ikke?
Den gamle fløyen.
Du må ha innbilt deg det.
-Skal du ikke spise? -Nei, jeg har spist.
Jeg vil bare ha selskap.
Du må prøve denne.
Flora, ikke.
Å…
Fant du noen?
-Nei. -Å.
Jeg gjorde ikke det. Men… Jeg fant noe…
Beklager. Forstyrrer jeg?
Nei, aldeles ikke. Hva fant du?
Det er Flora.
-Å, Flora, Flora… -Jeg har sett flere slike.
Du kan ikke dømme dem.
Ikke etter det de har opplevd.
Mr. Wingrave må ha fortalt om foreldrene.
Bare at de gikk bort.
For to år siden.
Miles var bare åtte. Flora var seks.
Det er nok dårlig hell å tåle for to barn, men å tenke seg…
…det som kom etterpå.
Din forgjenger.
-Miss Jessel? -Ja.
Rebecca.
Gud…
Rebecca. Stakkars Rebecca.
Hun var…
Hun var en lovende, ung kvinne.
Ambisiøs, intelligent.
Godhjertet.
Men…
Det var en mann.
Det er det eneste som kan ødelegge en slik kvinne.
Alle verdens laster, forkledd i dens sjarm.
Jo mindre sagt om ham, jo bedre.
Han stakk fra byen.
Med en god sum av Henrys penger og stakkarens hjerte.
Stjal mye, han der. Klåfingret.
Og å se henne dagene rett før.
Så sønderknust.
Så tom.
Hun var borte lenge før hun vandret ned i den innsjøen.
Flora fant henne.
Og Jamie fant Flora.
Å høre henne si det…
Rebeccas kropp i det vannet.
Med ansiktet ned.
Og lille Flora sto bare…
…stille som en stein…
…og stirret.
Jeg…
Tenk at jeg pleide å gremmes når jeg hørte barna
løpe rundt i huset og skrike og lage bråk.
Men i ukene etter at Miss Jessel ble funnet…
Stillhet har aldri føltes så ille.
Og nå…
Nå, når jeg hører dem gråte…
…skrike eller rope…
Det er den vakreste lyden i verden.
-Jeg beklager så mye. -Nei.
-Det går bra. -Gud, se på meg.
Det er en talisman.
En liten lek Flora liker å leke for å beskytte oss.
Oss. Gud, disse barna.
Begge prøver på hver sin måte.
Jeg burde gå tilbake.
Owen og Jamie drar for kvelden.
Men jeg kan passe barna om du vil være for deg selv.
Hva er stearinlysene til?
De døde.
Flere enn jeg skulle ønske, i min alder.
-Beklager. -Ikke tenk på det.
Jeg har vært, og forblir stadig, en svært lykkelig kvinne.
God kveld, Miss Clayton.
Det er leggetid.
Er det?
Jeg tror ikke det.
Ingen flere leker, Miles.
Liker du leker, Dani?
Ikke når det er leggetid.
Det er den beste tiden for leker.
Slutt å være rar, Miles!
Han er så rar av og til.
Og du…
…søte deg.
Fantasi.
Jeg elsker…
…fantasien din.
Og alle i huset er så heldige…
…for at du bruker den for å beskytte oss.
Bare lov meg…
…at når du beskytter oss,
så beskytter du deg selv først.
-Og ikke gå opp på balustraden. -Ok.
Du er det, du vet det?
Hva da?
Aldeles praktfull.
God natt, søte deg.
Oi!
Unnskyld!
Du må passe på å plukke dem opp. Jeg vil ikke ødelegge…
Hvor vil du ha henne nå?
I huset eller under garderoben?
Miss Clayton?
Jeg skulle til å bre på deg.
Det er en vifte i skapet til Flora.
Jeg får ikke sove uten, er jeg redd.
Det stemmer. Skapet mitt.
Kan du hente den for meg? Jeg beklager så mye.
Å… Klart det.
Vel… Vær så god.
Hun kan sove med deg i natt.
Greit, la oss se.
-Jeg ser den ikke. -Den må være under noen klær.
Ok.
Dere.
Ingen leker, sa jeg.
Åpne opp!
Åpne døren!
Åpne opp!
Jeg prøver!
Miles!
Jeg prøver!
Flora!
Den sitter fast. Vi prøver virkelig!
Det er ikke morsomt.
Åpne døren.
Vi må finne nøkkelen. Den sitter virkelig fast.
-Vi beklager så mye! -Nøkkelen er i låsen.
Vri om nøkkelen.
Den er ikke der. Vi finner den ikke.
Jeg mener det.
Åpne døren!
Miles!
Flora?
Åpne døren!
Åpne døren! Åpne døren!
Åpne døren!
Nei!
Åpne døren!
Dere!
Slipp meg ut!
Slipp meg ut! Slipp meg ut!
Jeg er så lei for det.
Vi er fryktelig lei oss.
Seng!
Det var et uhell.
Seng! Nå!
Unnskyld.
-Vær så snill, ikke vær sinna. -Vi snakker om det i morgen.
Var dere ute?
Tekst: Ekaterina Pliassova