PŮVODNÍ SERIÁL NETFLIX
Leželi jsme, můj milý a já,
pod smuteční vrbou.
Teď však ležím sama
se smutkem svým.
Zpívám o krásné vrbě
a pod tím stromem teskním.
Zpívám o krásné vrbě
a milého vyhlížím.
SEVERNÍ KALIFORNIE 2007
Věnujte mi prosím pozornost.
Dříve než začnete jíst…
Nevěsta mě požádala o pár slov. Myslel jsem, že žertuje!
Proč na svou vlastní svatbu zvát takového břídila?
Ale vysvětlila mi:
„Ne, propána, na svatbu ne,
na nácvik na večeři.“
Na předsvatební večeři, proboha!
Musím si nárokovat právo mírně opilého a z letu unaveného Angličana
a mluvit opravdu upřímně.
Protože vás chci varovat.
Vy, mladí lidé, nemáte vůbec tušení,
do čeho se pouštíte.
Mám pro vás děsivou statistiku.
Věděli jste, že v dnešní době téměř polovina manželství nekončí rozvodem?
To znamená, že se velmi pravděpodobně budete dívat na to, jak umíráte.
A to je žádoucí výsledek.
Opravdu milovat druhého člověka znamená přijmout,
že vynaložená láska a úsilí
stojí za tu bolest ho ztratit.
A o to jde.
To je vše.
A jestli vás to děsí tak jako mě, tak říkám „utíkejte“.
Zdrogujte se na pláži na Bali,
oddejte se duchovnímu životu.
Utíkejte, dokud můžete. Jste mladí a silní.
Svět je…
- Ne, opravdu, odmítli jsme tady přespat. - Ona to odmítla.
Nevěděla jsem, že se tady dá přespat.
Na hradě jsou tři apartmá a Jack tu chtěl zůstat.
- Na noc. - Než odjedeme na líbánky.
Jen zítra. Po svatební hostině bychom šli rovnou nahoru.
Ale řekla jsem ne, zvlášť po těch historkách.
- Počkej, ty historky. Tys ji neviděla? - Ne! Bože, neviděla.
Kdybych viděla mrtvou jeptišku, která pláče někde v koutě,
- nebrali bychom se tu. - Je to jen příběh.
Tohle býval ve 40. letech klášter.
Patří to k tomu. Za tu historku si mohou účtovat o pár stovek víc.
Zbožňuju dobré duchařské historky, ale nechci v jedné spát.
My jsme měli líbánky v Irsku.
Říkali nám, ať dáváme pozor na stájníka Seamuse.
Ach, Seamus.
Prý ho kopnul kůň a rozdrtil mu hlavu.
- Duchařské příběhy s dětmi jsou horší. - Je v nich něco víc, že?
Mám jednu historku.
No…
není to moje historka.
Patří někomu, koho jsem znala.
A není zrovna krátká.
No, zdá se, že máme dost času i…
dost vína.
Proč ne?
Tak dobře.
Duchařský příběh.
Opakuji, že tento příběh není můj,
ale je plný nejrůznějších duchů.
A když jedno dítě vyvolá dojem
tíživější situace…
co řeknete na dvě?
LONDÝN 1987
Tato učitelka byla zcela záměrně samotářská mladá žena.
Plná bázně přijela do Londýna, aby osobně odpověděla na inzerát…
jistého lorda jménem Henry Wingrave…
ohledně jeho synovce a neteře, kteří potřebovali vychovatelku.
Byla to práce na plný úvazek s ubytováním
v jeho rodinném sídle v Essexu.
Báječné místo
uprostřed přírody.
- Slečna Claytonová, že ano? - Říkejte mi Dani. Ahoj.
Prosím, posaďte se.
- Jste učitelka? - Ano.
Teda byla jsem.
Čtvrtá třída.
Ve Státech.
Jste v Anglii dlouho?
Asi šest měsíců.
Šest měsíců? A během té doby jste…
No, dost jsem se zamilovala do Londýna.
Bože.
Čaj? Kávu?
Ne, díky. Čaj ještě nemám v malíku.
Jsem zvyklá, že se podává ve džbánu s kostkami ledu.
A s kousky citronů.
Tady je to úplně jiné.
Ano, to je.
Nemáte žádné zkušenosti jako vychovatelka.
No…
Mám dost zkušeností s dětmi, pane Wingrave.
Ve třídě, ale tohle je pozice na plný úvazek s ubytováním.
- Já vím, proto odpovídám na ten inzerát. - Ty děti jsou úžasné.
Jsou výjimeční – moje neteř a synovec.
Jak říkám, jsou to výjimečné děti.
Ale jsou nároční, oba dva.
Můj synovec Miles se vrátil z internátní školy předčasně.
Obávám se, že potřebuje víc struktury a disciplíny než dřív.
Proč ho poslali domů?
- Pololetí končí až… - Doučovala byste ho, aby nezůstal pozadu.
V tomto ohledu může být vaše zkušenost ve třídě užitečná.
To samé s Florou,
mou neteří.
Tu byste také doučovala.
Ve vašem inzerátu se píše, že jde o pozici na venkově?
V Bly.
Ve venkovském domě mé rodiny.
Děti jsou na Bly zvyklé…
trávily tam letní prázdniny a svátky se svými rodiči,
než zemřeli.
Je to báječné místo.
Na pozemku jsou i další.
Kuchař a zahradnice bydlí ve městě.
V domě žije hospodyně, ale děti…
o ty byste se starala jen a jen vy.
Nevolejte mi, ledaže je to naléhavé.
Mám neobyčejně moc práce.
Rozumím.
Víte, jedno z mých zvláštních pověření ve škole
byla péče o naše nejnáročnější děti
- a jedno z nich přišlo o… - V čem je háček?
Prosím?
Háček. Vám je kolik?
Třicet?
Kolem pětadvaceti.
Říkám si…
v čem je háček?
Jste mladší než většina, co se o takovou práci uchází.
Proč se chce žena ve vašem věku
vzdát života, aby se starala o cizí děti?
A ještě k tomu života v Americe.
A na plný úvazek.
Abych byl upřímný, připadá mi to zvláštní.
I mně.
Ten inzerát.
Práce na krásném sídle na venkově se dvěma výjimečnými dětmi.
Váš inzerát jsem viděla už před 6 měsíci.
Když jsem poprvé přijela do Londýna. A od té doby jsem ho viděla každý měsíc.
Takovou pozici musí být snadné zaplnit.
Aspoň dle toho, jak jste ji popsal.
Asi máte pravdu.
V čem je háček?
Toť otázka.
Děkuji.
Ahoj, Jamesi.
Vím, že jsem tu práci nedostala, a to je naprosto v pohodě.
Ale trapnější pohovor jsem nezažila.
Tak bychom si na to měli připít, pane Wingrave.
Nebo to máte radši v čaji?
Tak…
teď mi to můžete říct, ne?
Jsem vážně hrozně zvědavá.
Ohledně čeho?
Toho háčku.
- Ne. - Ale no tak!
No…
asi jde o fantazii.
Nikdo tu práci nechce.
Ale no tak. Nikdo?
Někoho jsme na nějakou dobu našli.
Loni v létě.
Slibná mladá žena.
Děti ji měly rády.
A pak…
No, patrně zemřela.
Byla to její vina, řečeno bez obalu. Byla to její volba,
ale zemřela na pozemku.
Lidé jsou pověrčiví, zvlášť na venkově.
A teď je z toho historka.
Malé děti v obrovském domě s mrtvými rodiči.
A teď ještě mrtvá guvernantka.
Je jim jedno, že rodiče zemřeli v cizině a že vychovatelka spáchala sebevraždu.
Takže ano, tu pozici předchází tahle historka,
aspoň ve všech agenturách.
Teď ji nikdo nechce.
Pověrčivost…
fantazie.
A co vy?
Jaký byl váš háček?
Já…
jsem to doma nesnesla.
Už jste někdy učil třídu s 25 dětmi?
Ne, obávám se, že ne.
No…
oblíbíte si je,
máte je rád.
I ty nejhorší.
Jo jo.
A snažíte se pomoct,
ale je jich tak moc!
A na to nestačíte.
Tak prostě…
V inzerátu se psalo o dvou dětech.
Neznám podrobnosti, ale děti zvládat umím.
Možná můžu něco změnit.
Mohla bych přinést změnu.
Opravdovou změnu.
Jen se dvěma.
Pak jsem si všimla, že je ta práce…
na plný úvazek s ubytováním.
A pak mi to došlo. Někoho ztratili.
Vím, co je smrt.
Vím, co je ztráta.
V Anglii ještě chvíli zůstanu.
Vlastně ještě docela dlouho.
Dostala jsem práci.
Jo, mám práci se zkušební dobou aspoň do konce léta.
Ale mohlo by to trvat…
Vím, že je to déle, než jsem řekla, ale dostala jsem práci.
Nejsem.
Před ničím neutíkám
a bolí mě, když to říkáš.
Ty víš, že mě bolí, když to říkáš.
Každopádně…
až tam přijedu, můžeš mě kontaktovat.
Zavolám ti, až budu mít číslo.
Mám tě ráda, mami.
- Slečna Claytonová? - Jo.
- Owen. - Ahoj.
- Těší mě. - Těší mě.
- Vezmu to. - Jo.
- Mám pár tašek. - V pořádku. Děkuju.
Děkuji.
Promiňte. To jsou ty venkovské silnice.
- Jak dlouho jsem spala? - Nějakou dobu.
Pořád jste na americkém čase?
Ale ne.
Poslední dobou jsem se moc nevyspala.
Na ubytovnách není moc klidu. Uvidíte, že tady je to mnohem tišší.
- Je to nádhera. - Vážně?
- Co? - Už to ani nedokážu posoudit.
Narodil jsem se v Bly.
Ve městě, ne v tom sídle.
Na chvíli jsem utekl a strávil čas ve Francii.
- Cože? - Učil jsem se na šéfkuchaře.
A já myslela, že jste řidič.
Ne, jen občas, když mě Henry požádá.
Abych byl upřímný, jsem hrozný řidič.
Ale vaření mi jde.
Proč jste se vrátil?
- Z Francie. - Skrz rodinu.
A tahle práce platí účty, zatímco tu jsem.
A drží mě blízko.
Jsou horší místa, kde se dá zůstat viset.
Nikdy jsem Bly neměl rád.
Většina z těch, co se tu narodí, tady i zemře.
Celé město je jako gravitační studna,
kde je snadné se zaseknout.
Bože, je to…
Jak jsem říkal – skvělé místo.
Můžu vystoupit a zbytek dojít?
Zpívám o krásné vrbě
a pod tím stromem teskním.
Zpívám o krásné vrbě
a milého vyhlížím.
To je ale krásná písnička!
Jaká písnička?
- Ta, kterou jsi teď zpívala. - Vy jste slečna Claytonová! Určitě.
A jste tak hezká.
Říkala jsem Milesovi, že budete hezká. Naprosto úžasná!
Ty musíš být Flora.
- Doufám, že jsem tě nevyděsila. - Vůbec ne. Jste očekávána.
Jsem tak ráda, že jste tady.
Paní Groseová vás bude chtít vidět. A Miles.
A Owen a Jamie.
- S Owenem už jsem se seznámila. - Kdy?
Přivezl mě sem.
A co je tohle?
Tohle…
je jen taková hloupost.
Malý moment.
- To je krásné jezero. - To neříkejte.
Je to jen páchnoucí starý rybník. A jsou v něm pijavice.
Děsní tvorové, jako upíří slimáci.
A ti nejhorší brouci.
K čemu je taková stará louže?
Je tu spousta daleko lepších věcí.
Je naprosto úžasné vás poznat.
Milesi!
Je tady!
A je hezčí, než jsem si představovala.
To je ona!
Ahoj, Milesi.
Moc mě těší, má paní.
No páni, ty jsi ale gentleman.
A vy musíte být paní Groseová.
- Ahoj! - Omlouvám se.
Páni, byla jsem zamyšlená.
Jsem Dani.
Ráda vás poznávám. Hannah Groseová.
Vidím, že jste dorazila bez úhony.
Jaká byla cesta?
Perfektní.
- Úžasné. - Jo.
Ano, Owen je hodný mladý muž.
Dobrý chlap.
Tak pojďme dovnitř. Jsem si jistá, že slečna Claytonová by ráda viděla dům.
To ano.
Tak pojďte.
- Tak… - Můžete mi říkat Dani.
Nesmysl.
Děti, budete slečně vykat, jak jsme si řekli.
Na první dojem v ní Bly nevyvolávalo žádný neklid ani předtuchu.
Bylo takové, jak ho lord Wingrave popsal.
Báječné místo…
které ji vítalo s otevřenou náručí.
Tohle je vstupní hala
a je naprosto úžasná.
- Je krá… - Tak pojďte!
Tohle je kuchyně
a je naprosto úžasná.
A tohle je Owen.
Je kuchař
a je úžasný.
Naprosto.
Ahoj, všichni.
Znovu zdravím.
Ahoj!
Ahoj, Floro.
Tudy.
Všechny obrazy jsou originály,
což znamená, že jsou ručně malované,
a jsou naprosto úžasné.
Tohle je třída.
Je…
docela nudná.
Tohle jsou ty krásné schody, ale nesmíte po nich běhat.
Když upadnete, zraníte se, a ty schody nejsou vůbec shovívavé. Víte?
Paní Groseová říká, že jsou brutální na kolena,
ale já problémy nemám.
- Nádhera! - Jo. Je to báječné místo a ráj pro děti.
Ale pozor na schody, jsou brutální na kolena.
A tady bydleli naši rodiče.
- Už tam nechodíme. - Už tam nechodíme. Všechno je zakryté.
Ten pokoj je teď zavřený.
A všechno je tam zakryté, ale pod tím vším je všechno
naprosto úžasné.
Necháme slečnu, aby se osvěžila.
Jistě.
- Ale pak jí musíme ukázat zahradu soch. - Všechno nakonec uvidí, Floro.
Uvidíme se, až se ubytujete.
A pak vám musíme ukázat zbytek.
Floro!
Už jdu.
Omlouvám se. Smím dál?
Ano. Samozřejmě.
Příště možná zaklepej.
Jistě.
Jen jsem chtěl říct, jak jsme šťastní, že jste tady.
A dát vám tohle.
Moc to není, já vím.
Jen něco malého na přivítanou.
Děkuji.
Je moc hezká.
Něco tu dodělám a za pár minut přijdu, dobře?
Jistě.
Děkuji.
Snad vám chutná.
Čaj mi zatím moc nejde.
V pořádku, drahá.
Podává se večeře.
Páni!
- Tady máš, kámo. - Díky.
Owen dělá ty nejlepší večeře.
Jednou mi udělal sendvič s makarony a sýrem.
Byl božský.
Co přivádí mladou Američanku do Anglie? A zrovna do Bly.
No, chtěla jsem vidět svět.
Co si o něm zatím myslíte?
- O Bly? Nebo o světě? - Já chci do Austrálie.
Nebo na Floridu, protože je to skoro moje jméno.
Přesně tak.
- Je to tu nádherné. - Jo.
Já vím, že to pořád říkám, ale nemám pro to jiné slovo.
- Já bych věděl. - Mlč, Owene.
- Rád mě vytáčí. - Ráda se nechává vytáčet.
Nepřidáš se k nám?
Dnes večer ne, zlatíčko. Musím domů za mámou.
Jsem zklamaná.
Mluvíš jako ona.
Cítí se líp?
Mnohem.
Den ode dne líp.
Tak jo.
Dobrou noc, krásná mladá dámo.
A dobrou noc i tobě, Floro.
Ach, ty jeho řeči.
Dobrou chuť.
On žije se svou matkou?
Spíš pro ni.
Proto se vrátil z Paříže.
Slyšela jsem, že vážně onemocněla.
- To mě mrzí. - Jo.
Řekl, že je jí lépe.
Jo, s každým dnem. To říká, ale poslední dobou odchází dřív a dřív.
Dřív zůstával denně na večeři.
Možná se jí vrátila chuť k jídlu,
- tak se musí vrátit domů, aby jí uvařil. - Určitě máš pravdu, zlatíčko.
Co? Nebudete jíst?
No, jo…
- Dám si to později. - Dobře.
Dám vám pár tipů.
Děkuji.
Chci vypadat jako trpaslík.
Bublinový trpaslík.
No, jsi na správné cestě.
Co?
Je to opravdu velmi hloupé, že?
Ano, jsi malá trumbera.
Kde jste to vzala?
Co?
- Tu motýlí sponu. - Aha.
Dal mi ji Miles.
To neměl dělat.
Proč ne?
Protože vám nepatří.
Komu patří?
- Slečně Jesselové. - Kdo je to?
Ta druhá.
- Před vámi. - Já…
Moc se omlouvám.
Já…
Moc se omlouvám.
Spletla jsem se. Je to v pořádku.
Můžu už vylézt?
- Můžu si hrát s panenkami? - Jo, 15 minut, dobře?
Chodila jsem do všech škol, které tě jen napadnou.
Vážně?
Dokonce i na internátní školu jako ty. Vím, jak to může být těžké.
Není to tak špatné.
No…
teď jsi doma, ne?
Můžeš se mnou mluvit, o čem jen chceš.
O škole.
O čemkoli, co se tam stalo.
Věř mi, že jsem už všechno slyšela.
To je od tebe milé.
Dobrou noc, Dani.
Dobrou noc.
Paní Groseová si myslí, že byste mi měli vykat.
Nelíbil se vám?
Prosím?
Ten motýl.
Aha, já…
Víš, Flora…
byla trochu naštvaná.
Vždycky je trochu naštvaná.
Ať si to přizná, nebo ne.
Ale je ráda, že jste tady.
A já taky.
Děkuji za tak vřelé přijetí.
Do postele!
Právě jsem skončila.
Dokonalé načasování.
To jsem já?
To ne, vy blázínku. Vy jste vy.
Je to jen panenka.
Touché.
A kdo jsou tyhle?
To jsou přece panenky.
Máš spoustu panenek, slečno,
a my se naučíme,
jak je před spaním všechny posbírat.
Dejte ji zpátky.
Zůstane…
tam.
Všechny jste uložené.
Je čas spát.
Je báječné, že jste tady.
Děkuji, Floro.
Ale musíte mi něco slíbit.
Samozřejmě.
Musíte mi slíbit,
že zůstanete v pokoji.
Nevycházejte v noci z pokoje.
Zůstaňte v posteli až do rána.
To slíbit nemůžu.
Ale vy dva byste se tím měli řídit…
Ale musíte.
Dobře.
Aspoň pro dnešní noc.
Teď spi.
Vychovatelka měla neklidnou noc.
Bylo to tak, jak říkala Flora.
Pokoje byly v noci větší,
jako by se dům po západu slunce hluboce nadechl
a zadržoval dech až do rána.
Ten pocit rozpínavosti nebyl jen uvnitř.
Při pohledu z okna zjistila, že terasa i celý pozemek,
trávník, zahrada
i viditelná část parku, zejí prázdnotou.
Velkou prázdnotou.
Prázdnotou, která vyzývala k prozkoumání.
Mně to chutná.
To máme dnes krásně.
Tohle místo mě nikdy neomrzí, to přísahám.
Co se děje?
Moc se na vás zlobím.
Slečno Claytonová, něco jsem našel!
Vyšla jste z pokoje, i když jste slíbila, že to neuděláte.
- Slečno! - Jak to víš?
Musíte zůstat v pokoji.
Podívejte!
- Proč? - Aby vás neviděla.
Kdo?
Ta dáma.
Jaká dáma?
- Ta dáma v jezeře. - Floro.
Floro, podívej.
Slečno Claytonová…
podívejte!
Jsem učitelka už devět let, Milesi.
To je skoro celý tvůj život.
Za tu dobu se mě hodně dětí snažilo vyděsit mnoha způsoby.
A víš, co jsem se naučila?
Jsem mnohem odvážnější, než si lidé myslí.
Včetně mě.
Vás jsem se vyděsit nesnažil. Věděl jsem, že se nebojíte.
Opravdu?
Samozřejmě. Hned jsem to o vás věděl.
Tohle jsi dělával ve škole?
Žertíky?
Vtípky.
Vtípky nemají žádný smysl.
Tvůj strýc mi řekl o tvých potížích ve škole.
Vy jste mluvila se strýcem?
No, samozřejmě, vždyť mě najal.
Ptal se na nás?
Mluvil jen o vás dvou.
Oba mu chybíte.
Hodně.
Nechybíme.
Samozřejmě že ano.
Zavoláme mu a zeptáme se ho?
Vychovatelčino srdce kvůli chlapcově bolesti trpělo.
Ale stejně jako počasí v Bly i jeho nálada se rychle měnila.
Jak se neočekávaně objevovalo slunce, mraky a déšť,
tak se měnily i nálady dětí.
Jako by čas a příroda měly
tajné zákony
jen pro ně.
Tady je.
Utekli mi.
Ne, vezmu to. Posaďte se.
Odpočiňte si.
Jestli je to vůbec možné.
Haló?
Co je k obědu?
- Klobásy a kaše. - Haló?
Haló?
Floro, přestaň.
- Kdo to byl? - Nevím. Zavěsil.
- Už zase? - Další?
Měli jsme pár falešných volání.
- To byl asi omyl. - Dík.
Není zač.
Slečno Claytonová.
Děkuji.
Zahradnice se nové vychovatelce ani nepředstavila.
Sotva ji vzala na vědomí.
Chovala se k ní, jako by tam vždycky byla.
Ostatní v místnosti předpokládali, že se už seznámily.
Ostatně i ona měla ten pocit, když zahradnici viděla poprvé.
Kdo měl ten nápad nakrmit ty malé gremliny?
My nejsme gremlini!
Jsme moc hodné děti.
Opravdu?
Tím si nejsem tak jistá.
Co myslíš, Owene?
No…
Těžko říct.
Musel bych je polít vodou.
Takhle?
Tady máš.
- Tady máš. - Jsi hvězda. Díky.
Pracoval někdo…
dnes na pozemku?
Nějaký opravář?
Ne, myslím, že ne.
Protože jsem v lodžii viděla muže, když jsem šla dovnitř.
V lodžii?
Jo.
- Netuším. - Já tam nebyl.
Co bys tam dělal?
Jste si tím jistá?
Naprosto. Zamávala jsem mu, on nezamával.
Občas se sem někdo zatoulá. Lidé se chtějí podívat na zahrady.
- Dovolují si, ale dostat se až tam… - Tam se dostanou jen přes dům.
Jediná cesta nahoru je přes staré křídlo. A kam nechodíme?
Do starého křídla.
Asi se vám to jen zdálo.
Vy nebudete jíst?
Už jsem jedla. Jsem tu jen kvůli společnosti.
Tohle musíš zkusit.
Floro, přestaň.
Našla jste někoho?
- Ne. - Aha.
Nenašla.
Ale…
Našla jsem…
Omlouvám se. Vyrušuji vás?
Ale ne. Vůbec ne.
Co jste našla?
To je Flory.
- Ach, Floro. - Už jsem jich pár viděla.
Nemůžete je soudit.
Ne poté, čím si prošli.
Pan Wingrave vám o jejich rodičích jistě řekl.
Jen to, že zemřeli.
Před dvěma lety.
Miles měl osm. Flora šest.
A to je dost neštěstí pro dvě děti, ale to…
co přišlo potom.
Vaše předchůdkyně.
- Slečna Jesselová? - Jo.
Rebecca.
Bože…
Rebecca, chudák Rebecca.
Byla…
Byla chytrá a mladá.
Byla ambiciózní, inteligentní.
Měla laskavé srdce.
Ale…
byl v tom jeden muž.
Což je to jediné, co může takovou ženu zlomit.
Všechny neřesti světa v přestrojení za jeho ctnosti.
Čím míň se o něm mluví, tím líp.
Zničehonic odjel.
Se slušnou sumou Henryho peněz a srdcem té chuděry.
Dost si toho ukradl. Měl dlouhé prsty.
A vidět ji v těch posledních dnech.
Tak zlomenou.
Tak prázdnou.
Byla pryč dávno před tím, než se vrhla do toho jezera.
Flora ji našla.
A Jamie našla Floru.
A slyšet ji o tom mluvit…
Tělo Rebeccy v té vodě…
tváří dolů.
A malá Flora…
jako zkamenělá…
jen zírala.
Já…
Když pomyslím, jak jsem nesnášela, když děti…
běhaly po domě, křičely a dělaly povyk.
První týdny po smrti slečny Jesselové…
ticho nikdy nebylo tak hrozné.
A teď…
Teď když je slyším…
plakat nebo…
křičet nebo ječet…
je to ten nejkrásnější zvuk na světě.
- Moc se omlouvám. - Ne.
- To nic. - Podívejte na mě.
To je talisman.
Takhle si Flora hraje, aby nás ochránila.
Nás.
Bože můj, tyhle děti.
Oba se o to snaží, každý po svém.
Měla bych se vrátit.
Owen a Jamie večer odjíždí. Jestli chcete, ráda se o děti před spaním postarám.
K čemu jsou ty svíčky?
Za mrtvé.
S věkem je jich víc, než bych chtěla.
- To mě mrzí. - To není třeba.
Byla jsem a zůstávám velmi šťastnou ženou.
Dobrý večer, slečno Claytonová.
Je čas jít spát.
Opravdu?
Neřekl bych.
Už žádné hry, Milesi.
Máš ráda hry, Dani?
Před spaním ne.
To je ten nejlepší čas na hry.
Přestaň být divnej, Milesi!
Někdy je fakt divnej.
A ty…
maličká.
Fantazie.
Moc se mi líbí…
tvoje fantazie.
A všichni v tomhle domě mají velké štěstí,
že nás skrze svou fantazii ochraňuješ.
Jen mi slib,
že když nás budeš ochraňovat,
tak nejdřív ochráníš sama sebe.
A tam nahoru už nechoď.
Dobře.
Opravdu jste, víte?
Co jsem?
Naprosto úžasná.
Dobrou noc, holčičko.
Omlouvám se!
Musíš si je posbírat. Nerada bych je rozbila…
Kde ji chceš mít?
V domečku, nebo pod komodou?
Slečno Claytonová?
Hned tě jdu přikrýt.
Flora má v šatně elektrický větrák.
Obávám se, že bez něj neusnu.
To je pravda.
V mojí šatně.
Přinesla byste mi ho? Moc se omlouvám.
Jistě.
No…
tady ji máš.
Dnes může spát s tebou.
Tak se podíváme.
Nevidím ho!
Musí být pod oblečením.
Dobře.
Děti.
Řekla jsem žádné hry!
Otevřete!
Otevřete ty dveře!
Otevřete!
Snažím se!
Milesi!
Snažím se!
Floro!
Zaseklo se to. Opravdu se snažíme!
To není vtipný.
- Otevřete ty dveře. - Musíme najít klíč. Zaseklo se to.
- Omlouváme se! - Klíč je v zámku, Floro.
Otoč tím klíčem.
Není! Nemůžeme ho najít!
Myslím to vážně.
Otevřete ty dveře!
Milesi!
Floro!
Otevřete ty dveře!
Ne!
Otevřete ty dveře!
Děti!
Pusťte mě ven!
Omlouvám se.
Moc se omlouváme.
Do postele!
Byla to nehoda.
Do postele!
Okamžitě!
Omlouvám se.
- Prosím, nezlobte se. - Ráno si o tom promluvíme.
Byli jste venku?
Překlad titulků: Leona Filipová