NETFLIX-ALKUPERÄISSARJA
Olen Hannah Grose. Vuosi on 1987.
Dominic on kuollut.
Charlotte, Rebecca ja Peter ovat kuolleet.
Minä olen kuollut.
Niin.
Haluan auttaa heitä.
Muttet voi. -En.
Mikset? -Alan livetä, Owen.
Tunnen sen nytkin enkä halua livetä.
Tahdon jäädä tänne luoksesi. -Muttet voi.
En voikaan.
Juuri tässä hetkessä mietin: "Miten omalaatuinen ja hurmaava mies."
Olin jo unohtanut sen tunteen.
Mutta kun katsoin sinua, unohdin melkein käyttäytyä.
Luoja tietää, miten olen yrittänyt olla miettimättä sinua.
Mietin sinua usein.
Mietin, minne menisimme, jos lähtisimme Blysta.
Missä asuisimme.
Avaisit oman ravintolan.
Maistaisin ihania reseptejä, joita loisit kauniissa mutta ärsyttävässä mielessäsi.
Mietin aina, miten kovasti haluaisin viettää loppuelämäni kanssasi.
Kuuntelisin kamalia sanaleikkejäsi käsi kädessäsi.
Rakastin sinua.
Olisi pitänyt kertoa.
Mikä elämä meillä olisi ollut. -Eikö olisikin ollut hienoa?
Pidän eniten tästä.
Juuri tästä päivästä sinun kanssasi.
Niin, rakas.
Mutta sinunhan pitää kai varoittaa minua.
Sinun pitää auttaa minua. -Luulin jo auttavani.
Tuolla.
Sinun täytyy auttaa minua tuolla. Sinun pitää auttaa meitä kaikkia.
Täällä minä olen sinä enkä minä. Sinä tässä vain olet.
Olet rakastanut minua, joten olen aina täällä.
Muttet halua pahaa minulle etkä lapsille.
Jos lähden, en tiedä, minne joudun. -Ole urhea kuolemassasi.
Tiedät itsekin, ettet ole niin itsekäs, että piileksit muistossa.
Lopeta!
Flora, mene sisälle piiloon.
Päästä hänet.
Heti.
Pysähdy.
Ole kiltti ja päästä hänet.
Ole kiltti.
Kävin maate rakkaani viereen
Alle itkupajun
Flora.
Neiti Jessel, auta minua!
Miles, auta minua!
Annoin sinulle vapauden.
Mutta annat sen hukkua.
Apua!
Neiti Jessel!
Henry-setä!
Laske hänet!
Auta! -Laske hänet heti.
Käskin laskea hänet.
Lopeta!
Sinä tapat hänet! Lopeta!
Henry-setä!
Onko tuo Henryn auto?
Ei voi olla totta. Voi ei. Miksi tulitte?
Tämä kuulostaa hullulta,
mutta me molemmat näimme kauheaa unta, joten ajoimme tänne.
Teitä tarvitaan järvellä.
Apua!
Auta minua.
Ole kiltti. -Ei hätää, kultaseni.
Et tunne mitään. Onko selvä? Minä koen sen puolestasi.
Upotan sinut viimeisen kerran muistoon. Mene vain ja jätä tämä osa minulle.
Päästä minut sisään.
Sinä ja minä.
Yhtä.
Äiti. -Voi, kultaseni.
Ei mitään hätää.
Owen. -Mene.
Dani! -Henry?
Owen yritti pelastaa Henryn, joka häilyi elämän ja kuoleman rajalla.
Pian Flora olisi ollut loputtomalla unihyppelyllä Blyssa,
ellei au pair olisi kriittisellä hetkellä sanonut oikeita sanoja.
Hän ei ymmärtänyt sitä täysin,
mutta tunsi luita ja ytimiä myöten, että oli pakko yrittää.
Sinä -
ja minä.
Yhtä!
Dani!
Olemme yhtä.
Tunsitko tuon?
Kun Owen katsoo kaivoon, kerro, että olen pahoillani.
Kerro, että rakastan häntä. Ja loput onkin vain…
Olen kovin pahoillani, Miles.
Anteeksi.
Olemme yhtä.
Ei. -Ei mitään hätää.
Yhtä. -Ei mitään hätää.
Au pair kutsui Violan itseensä, ja kutsu otettiin vastaan.
Samassa Violan langettama kirous raukesi.
Flora. -Henry-setä.
Kaikki vangitut henget vapautuivat.
Henry-setä. -Miles.
Olen kovin pahoillani, lapset.
Missä Hannah on?
Seuraavana päivänä Owen ja viisi muuta miestä -
nostivat siivoojan ruumiin kaivosta.
Tämän oletettiin kuolleen kompastuttuaan vahingossa.
Pian Blyn kartanon ylle laskeutui rauha ensimmäistä kertaa vuosisatoihin.
Itse ilmakin oli erilaista, kevyempää.
Kaikki tontin vangit olivat nyt menneet johonkin toiseen paikkaan.
Isäsi opetti minulle tämän.
Hänellä oli niksinsä siihen ja moneen muuhunkin asiaan.
Suosikkini oli, kun hän opetti minut paikkaamaan housujeni polvet.
Osasiko isi ommella? -Hän oli siinä todella taitava.
Opettaisitko sen minullekin?
Jos haluat.
Onko sinulla muita tarinoita? -Isästännekö?
On, moniakin. Ja äidistännekin.
Kerron teille kaikki tarinani.
Kun siivoojan ruumis oli nostettu kaivosta,
kyläläiset sanoivat kokin saattaneen tämän kuolinsyyntutkijalle.
Siellä hän vaati saada siistiä tämän itse -
hellävaraisesti pehmeällä pyyhkeellä ja laventelintuoksuisella saippualla.
Hän pysyi tämän vieressä hautajaisiin asti rakastaen tätä loppuun saakka.
Kerrotaan, ja uskon itsekin, että hän rakastaa tätä yhä.
Oletko pian valmis?
Keskittyminen herpaantui. -Ei se mitään. Autan sinua.
Mikä hätänä?
En tiedä.
Dani.
Voin tuntea sen naisen täällä.
Vaikka on hiljaista,
hän on täällä.
Ja se -
osa hänestä,
joka on täällä, ei ole -
tyyni.
Vaikka se on hiljaa, se ei ole -
tyyni vaan raivokas.
Minusta tuntuu kuin kävelisin -
tiheän ja villiintyneen viidakon läpi.
En näe muuta kuin polun edessäni.
Mutta tiedän, että jossain on -
jokin olento piilossa.
Jokin vihainen, tyhjä ja yksinäinen peto, joka tarkkailee minua.
Se matkii liikkeitäni.
Se on juuri näkymättömissä, mutta voin tuntea sen.
Tiedän, että se on lähellä.
Se odottaa.
Hän odottaa.
Vielä joskus -
hän vie minut.
Haluatko seuraa?
Kun odotat viidakkopetoasi, haluatko seuraa?
Tuletko käymään?
Riippuu siitä, minne menette. -Amerikkaan kai.
Eiköhän se sitten onnistu.
Sinne me taidamme mennä aluksi ainakin joksikin aikaa.
Entä sen jälkeen?
Seikkaillessa ei ole tarkoitus tietää. Se on puolet hauskuudesta.
Tämä on sinulle.
Haluatko varmasti antaa tämän? -Sinun pitää saada se.
Se olet sinä.
Kiitos, Flora.
Hyvää jatkoa, pomo. -Pärjäile ja pidä huolta.
Tuota…
En taida koskaan pystyä kiittämään sinua kunnolla.
Onneksi teillä on nyt toisenne.
Niin.
Se on oikein.
Minä…
Olen vain ihan hemmetin onnekas. Ja sinäkin olet, neiti Clayton.
Miten meidän kurjien kävisikään ilman meitä viisaampien avokätisyyttä?
Ja tuuria.
Onko kaikki hyvin, Poppanen? -On.
Jatketaan autolla pohjoiseen. Siellä näyttää vihreältä maaseudulta.
Parin viikon päästä ehtisimme junalla Vermontiin jouluksi.
Se voisi olla mukavaa.
Sinä kai naurat, mutta olen halunnut sinne nähtyäni lapsena Valkean joulun.
Ei ole pakko mennä Vermontiin. -Ei, lumi kuulostaa mukavalta.
Mutta meidän ei pitäisi vielä suunnitella joulua.
Siihen on pitkä aika. -Päivä kerrallaan.
Niin. Anteeksi. Yritän vain ajatella… -Realistisesti.
Ei haittaa.
Päivä kerrallaan sopii minulle, kunhan olen sinun kanssasi, Poppanen.
Saamme vain yhden päivän kerrallaan. Kukaan ei oikeastaan saa sen enempää.
Päivistä tuli kuukausia, joita kului useita.
Au pairin huomaamatta oli pian kulunut vuosi.
Uusi kierros auringon ympäri, ja hän oli yhä olemassa ja oma itsensä.
Toin sinulle jotain. -Niinkö?
Niin.
Onko tuo kuuelämänlanka? -On.
Ne ovat harvinaisia.
Minulla on ongelma. Tai siis meillä on ongelma, Poppanen.
Voi ei. -Katsos kun en ole kyllästynyt sinuun.
En yhtään.
Olen itse asiassa aika rakastunut sinuun.
Vuodesta tuli kaksi, minkä jälkeen aika vaikutti jatkuvan loputtomiin.
Kului kolme, neljä, viisi vuotta.
Ja rauha vallitsi.
Vihdoinkin syvällä au pairin sydämessä vallitsi rauha.
Tuo rauha pysyi vuosikausia, mikä on enemmän kuin toiset meistä koskaan saavat.
Vuosikausia tässä keittiössä, enkä vieläkään osaa kokata.
Mikäs tuo on? -Löysin sen kadulta.
Halusin pelastaa sen.
Annahan tänne.
Menenkö sekoittamaan? -Mene vain. Yritä saada syömäkelpoista.
Mitä tämä oikein on?
Ongelma selvisi. Juuret ovat…
Miksi ruukussa on… -Juttu on näin.
Olet paras ystäväni.
Elämäni on ihanaa. En tiedä, paljonko sitä on jäljellä,
mutta joka tapauksessa haluan viettää sen kanssasi.
Vaikkemme voi oikeasti mennä naimisiin, en välitä siitä.
Voimme silti käyttää sormuksia.
Se riittää minulle, jos se riittää sinullekin.
Luulenpa, että riittää.
Rakastan sinua. -Ja minä sinua.
Mahtava uutinen. Olen iloinen puolestanne.
Kiitti. -Kiitos.
Owen, tämä paikka on hieno. -Kiitos. Olen tyytyväinen siihen.
Meillä on paljon kanta-asiakkaita, mikä on mukavaa.
Muistan heidän tilauksensa ulkoa.
On kiva tietää luoneensa paikan, johon ihmiset haluavat palata.
Hyvä.
Eikö kukaan ole valittanut nimestä?
VOINPUOLEINEN ELÄMÄ
Myönnettäköön, että sille pyöritellään silmiä.
Mutten ikinä unohda, miten paljon se ärsytti häntä,
kunnes hänen oli pakko nauraa, eikä mikään päihitä sen naisen naurua.
Niin.
Hannahin malja. -Hannah.
Hannah.
Soitteletko Henrylle?
Silloin tällöin. -Merci.
Emme ole puhuneet lapsille aikoihin.
Mutta he varttuvat ja levittävät siipensä.
Kuka nuori haluaa jutella ikälopuille?
Onko kaikki hyvin? -On toki.
Pyrin käymään kylässä, kun voin.
Itse asiassa he palasivat lomalle tänne rapakon taa pari kuukautta sitten.
Henry, Miles sekä Flora ja tämän poikaystävä.
Onko Floralla poikaystävä? Hänhän on 12 vuotta.
Seitsemäntoista.
Kristus. -Ja aivan pihkassa.
Henry on kauhuissaan. Ellei olisi raitis, hän kai joisi itsensä hengiltä.
Ovatko he siis onnellisia? -Ovat.
On mielenkiintoista, miten he puhuvat Blysta.
Puhuitteko siitä yöstä?
Se siinä onkin mielenkiintoista.
He eivät muista siitä mitään.
Mitä? -Eivätkö mitään?
Eivät, siis lapset. Henry yhä -
muistaa kaiken.
Mutta kun mainitsin Hannahin, Flora kysyi, kuka se on.
Kävi ilmi, että se on jatkunut pitkään. -Siis…
Jos he eivät muista Hannahia, eivät myöskään…
Ovatko he vain unohtaneet kaiken? -He tietävät asuneensa Blyssa lapsina.
He tunnistivat Hannahin kuvasta naisen, joka asui siellä heidän kanssaan.
Mutta yksityiskohdat ja tietyt hetket…
Kauhu, jonka pelkäsimme turmelevan heidän loppuelämänsä,
on hiipunut.
Jäljellä on vain sen muoto. Bly oli heidän kesäpaikkansa.
He asuivat siellä lapsina.
Uskotko, että Henry kertoo heille? -Kertoisitko itse?
He vaikuttavat pärjäävän hienosti. Minä antaisin heidän vain olla.
Antaa heidän elää elämäänsä ilman moista varjoa yllään.
He ansaitsevat sen.
Kuten me kaikki.
Emmekö aio puhua?
Siis emme.
Jestas!
Mikä on? Oletko kunnossa?
Mitä tapahtui? -Näin sen naisen.
Hän on tuolla.
Mitä näit? -Hänet.
Näen hänet yhä uudestaan. -Selvä.
Noin. Se on poissa.
Onko oikeasti? -Ei hätää.
Kaikki järjestyy. Et saa olettaa pahinta.
Emme tiedä, mitä tämä tarkoittaa. -Jamie.
Saamme vielä monta yhteistä vuotta. Dani, aikaa voi olla yhä paljon jäljellä.
Pidämme sitä silmällä, ja kaikki järjestyy.
Onko selvä?
Kaikki järjestyy kyllä vielä.
Minä hoidan tiskit tästä lähtien. Sopiiko?
Oletkin surkea siinä.
Tule tänne, kulta.
Ei hätää.
Ei mitään hätää. Kaikki järjestyy.
Jono oli perseestä, mutta sain sen.
Liittomme on virallisesti rekisteröity.
Menemme taas naimisiin, kun voimme, mutta eiköhän tämä riitä toistaiseksi.
Dani?
Dani.
Ei mitään hätää.
Näetkö hänet?
Näen vain sinut.
Anteeksi. En tajunnut veden tulvivan. -Ei haittaa. Vesi on helppo mopata.
Olen kovin väsynyt, Jamie.
Niin.
Tiedän sen.
Tunnen itseni hiipuvan joka päivä, mutta olen yhä tässä.
En ymmärrä sitä. -Olet yhä tässä.
Olet tässä.
Näen sinut siinä.
Tunnen kosketuksesi.
Ja joka päivä jatkamme elämäämme.
Olen tietoinen siitä, mutten tunne sitä kokonaan.
En edes pelkää häntä enää.
Tuijotan häntä vain.
On yhä vaikeampaa nähdä itseäni.
Ehkä minun pitäisi vain hyväksyä se.
Ei käy. -Ehkä se pitäisi vain hyväksyä ja mennä.
Ei.
Ei vielä.
Jamie. -Ei se haittaa. Jos et tunne mitään,
voin tuntea kaiken molempien puolesta.
Mutta kukaan ei mene minnekään. Onko selvä?
Olet yhä tässä.
Mitä jos istun tässä vieressäsi,
mutta olenkin vain hän?
Päivä kerrallaan.
Au pair tiesi hetken koittaneen.
Häntä väijynyt peto oli vihdoin hyökännyt.
Hän ei voinut vaarantaa hänelle tärkeintä henkilöä -
enää päivääkään.
Niinpä puutarhuri palasi Blyn kartanolle vielä viimeisen kerran.
Puutarhuri sanoi vuosikausia sitten kuulemansa sanat koko tahdonvoimallaan.
Sinä ja minä, yhtä.
"Vie minut", hän huusi sydämessään. "Vie minut syvyyteen kuten veit muutkin."
Mutta järven nainen oli muuttunut.
Hän oli nyt myös Dani.
Eikä Dani suostunut. Hän ei ikinä tekisi niin.
Itse asiassa ketään ei enää vietäisi, eikä ketään ole viety tähän päivään asti.
Koko loppuikänsä puutarhuri tuijottaa peilikuvia -
toivoen näkevänsä oman järven naisensa kasvot.
Hän jättää oven raolleen yöksi siltä varalta, että tämä tulee takaisin.
Hän odottaa rakkaansa palaavan.
On kulunut vuosia, ja veden alla nukkuvan au pairin muistot ovat hiipuneet.
Kuten Viola ennen häntä, ja kuten lapset, hänkin on unohtanut menneisyytensä.
Hän ei muista puutarhuria eikä heidän yhteistä elämäänsä.
Yksityiskohdat ja tietyt hetket ovat hiipuneet.
Aika jatkaa kulumistaan, ja vesi huuhtoo hänen hennot piirteensä pois.
Hänen kauniit, täydelliset kasvonsa.
Mutta hänestä ei tule ontto eikä tyhjä. Eikä hän vedä muita kohtaloonsa.
Hän vain vaeltaa Blyn tontilla viattomana kuin kyyhkynen -
kaiken aikansa.
Ainoa jälki hänestä jää häntä eniten rakastaneen naisen muistoihin.
Anteeksi.
Sanoinhan, ettei tarina ole lyhyt.
Hyvä luoja. Onko se siis totta?
Mikä osa siitä?
Siis jos lentäisin Englantiin ja vierailisin Blyn kartanolla,
saattaisinko nähdä vilauksen naisesta, joka on järvessä?
Et toki.
Luulenpa, että jos lentäisit Englantiin, et löytäisi sen nimistä paikkaa.
Mutta jos löytäisi tarinan kartanon, kenties näkisi hänet.
Mutta mistään ei tiedä, milloin hän on hereillä.
Onko jo noin myöhä?
Huomenna on suuri päivä. Paras mennä nukkumaan.
Mennäänkö? -Taidan jäädä hetkeksi.
Oletko kunnossa? -Täysin. Nautin vain takkatulesta.
Selvä. Olet rakas. -Olet rakas.
Hyvää yötä.
Höpsö mies, mutta hitto vie, miten rakastan häntä.
Kuten kuuluukin.
Pidin tarinastasi. -Hyvä.
Mutta taisit aloittaa sen väärin. -Niinkö?
Niin. Sanoit sitä kummitusjutuksi.
Se ei ole totta. -Eikö?
Se on rakkaustarina.
Lähes sama asia.
Jos kerrot sen eteenpäin, saat muuttaa aloituksen.
Vaivaako jokin mieltä? -Eipä oikeastaan.
Mietin vain tuota höpsöä, ihanaa sekopäämiestä, jonka nain huomenna.
Rakastan häntä enemmän kuin uskoin voivani rakastaa ketään.
Mikä hulluinta, hän rakastaa minua tasan saman verran.
Meillä kävi tuuri.
Joskus kun istumme luontevassa hiljaisuudessa,
jonka saa vain sen oikean kanssa, kun kumpikin rakastaa yhtä paljon,
alan todella pelätä,
että hän… ennen minua. Mitä minä sitten tekisin?
Miten voisin jatkaa elämää ilman häntä?
Anteeksi. En tiedä, mitä tämä on. Olen kunnon sotku.
Etkä ole. Itken itsekin koko ajan ilman syytä.
Sinun ei pitäisi miettiä menettämistä. Älä anna sen varjostaa onneanne.
Nauti luontevasta hiljaisuudesta. Välillänne on jotain harvinaista.
Mutta kun aika koittaa, siis vasta vuosikausien päästä,
joka päivä on rankkaa, eikä se helpotu.
Mutta -
lopulta jonkin ajan kuluttua -
löydät elämästäsi pieniä hetkiä ja palasia, jotka muistuttavat hänestä.
Ne voivat olla hassuja, tai surullisia, jolloin itket tuntikausia.
Ne ovat silti palasia hänestä. Pidät niistä tiukasti kiinni.
Se tuntuu siltä kuin hän olisi luonasi, vaikka onkin poissa.
Sinulla on tärkeä päivä huomenna.
Onnellinen päivä höpsön, ihanan sekopäämiehesi kanssa.
Menehän nukkumaan.
Kiitos.
Minun pitäisi halata sinua. -Kyllä se sopii.
Arvaa, mikä on hassua.
Luulin sinun sepittävän jutun sen nimen takia.
Minkä nimen? -Sitten mietin, mistä voisit tietää sen.
Pelkkä hauska yhteensattuma kai.
Toinen nimeni on Flora.
Niinkö?
Hyvää yötä.
Tekstitys: Kaisa Innes