‫- סדרה מקורית של NETFLIX -‬
‫רוצי.‬ ‫-מה עם מיילס?‬
‫זה בסדר. אנחנו חייבות לצאת מכאן.‬
‫לאן אנחנו הולכות?‬ ‫-לא יודעת, לכל מקום שהוא.‬
‫לא! אני לא אוהבת את המשחק הזה!‬
‫אני לא הולכת!‬ ‫-פלורה!‬
‫ולא תוכלי להכריח אותי!‬
‫בואי! אנחנו חייבות ללכת!‬ ‫-מיילס, איפה אתה?‬
‫לקראת אמצע המאה ה-17...‬
‫היה ג'נטלמן אלמן שחי במחוז המפשייר.‬
‫שמו אינו חשוב.‬
‫אקרא לו מר וילובי.‬
‫שם בעל צליל מכובד, כמו שמו המקורי.‬
‫הוא נותר אלמן לאחר שש שנות נישואים,‬
‫והקדיש עצמו לטיפול בצאצאיו.‬
‫שתי בנות שנולדו בהפרש של חמש שנים זו מזו.‬
‫הבכורה, ויולה,‬
‫הצעירה, פרדיטה,‬
‫שנקראה בשמה של הילדה שנולדה ביניהן‬
‫וחיה שבועות ספורים בלבד.‬
‫לאחר מות אביהן, היה הכרח שהן יינשאו בהקדם.‬
‫כי מאחר ששתיהן היו נשים,‬
‫הן עמדו לאבד שליטה‬ ‫בענייניו הכספיים של מר וילובי,‬
‫ולאבד את האחוזה בבליי,‬
‫ביתן משכבר הימים.‬
‫לנשים באותה תקופה לא היה דבר.‬
‫לא הווה, לא עתיד, ללא קשר כלשהו לגבר.‬
‫אז הן חזרו להיות ילדות קטנות.‬
‫וכעת, לא נותר להן דבר בעולמן‬ ‫מלבד זו את זו.‬
‫שתי האחיות היו באותו זמן‬
‫בשיא עלומיהן.‬
‫פרדיטה במתיקותה,‬
‫ויולה בשנינותה.‬
‫וכמובן, ויולה במיטב השמלות.‬
‫תמיד.‬
‫בקרב הצעירים שהיו ידידיהן ושכניהן‬
‫היו הרבה בחורים משכמם ומעלה.‬
‫מספר מחזרים מסורים, ושניים או שלושה‬
‫שנודעו כמפתים ברמה עולמית,‬
‫או כובשים.‬
‫אבל ויולה הכירה את פרצופם האמיתי.‬
‫הם היו גרגרנים, אופורטוניסטים,‬ ‫עופות דורסים.‬
‫עופות דורסים שמתכוננים‬ ‫לנקר את גוויית אביהן.‬
‫לבזוז את ממונו דרך בנותיו.‬
‫לא, בליי חייבת להישאר רכוש המשפחה,‬
‫והאחיות חייבות לשמור על שליטתן בה.‬
‫אחרת הכול ייקבר באותו הקבר.‬
‫זה הביא את ויולה להזמין אליהן דודן רחוק.‬
‫אדם בשם ארתור לויד.‬
‫לומר את האמת, הוא לא היה כליל השלמות.‬
‫אך הוא היה בחור הגון, נחוש ונבון.‬
‫בעל הון במזומן,‬
‫בעל בריאות טובה וגישה חיובית,‬
‫ובעל חיסכון צבור באהבה.‬
‫ויולה דאגה להיעדר עם בואו.‬
‫זה הותיר את פרדיטה‬ ‫לארח את הדודן לאחר מסעו,‬
‫בשעה שוויולה המתינה,‬
‫ובעשותה כך למדה שהוא ג'נטלמן.‬
‫היו לו פנים נאות.‬
‫הוא למד וטייל.‬
‫הוא דיבר צרפתית, הוא ניגן בחליל,‬
‫והוא קרא שירה בקול בהטעמה מושלמת.‬
‫ובדיוק כשפרדיטה החלה לחוש בהתעוררות‬
‫של עניין אמיתי באיש הצעיר...‬
‫ויולה הסבירה שהיא איחרה‬
‫בגלל ויכוח על דמי שכר שלא נגבו.‬
‫היו שניסו לנצל את מותו של אביה,‬
‫אך לא הניחו שהיא ידעה לנהל את הספרים.‬
‫הסיפור היה אמיתי, אבל גם הצגה.‬
‫למעשה, כל פרט בכניסתה של ויולה תוכנן מראש.‬
‫הזיעה על מצחה,‬
‫שיערה הפרוע,‬
‫העסק, הספרים.‬
‫מגפי הרכיבה בטרקלין.‬
‫אפילו הדיוקן שהיה תלוי מאחור,‬
‫שהוזמן בידי ויולה כחלק‬ ‫מהמסר האמיתי לארתור.‬
‫הוא אולי יתחתן איתה, או עם אחותה,‬
‫אבל עליו להבין מיהי הסמכות האמיתית‬ ‫באחוזת בליי,‬
‫ואת האופן בו דברים ייעשו.‬
‫החתונה הייתה אירוע צנוע,‬
‫כיאה להסדר עסקי ותו לא.‬
‫תוצאה נאה לוויולה,‬
‫שרצתה לשמור על שליטתה בבליי,‬
‫ותוצאה נאה לפרדיטה,‬
‫שתמיד נהנתה ממנעמי מעמדה.‬
‫...להחזיק ולשמור, מיום זה והלאה,‬
‫בטוב וברע, בעושר ובעוני,‬
‫בחולי ובבריאות,‬
‫לאהוב ולכבד,‬
‫עד שהמוות יפריד בינינו.‬
‫בהתאם לפקודתו המקודשת של אלוהים,‬
‫אני מצהיר על נאמנותי לך, אהובתי.‬
‫אני, ויולה, לוקחת אותך, ארתור,‬ ‫להיות בעלי בברית הנישואים,‬
‫להחזיק ולשמור, מיום זה והלאה,‬
‫בטוב וברע, בעושר ובעוני,‬
‫בחולי ובבריאות,‬
‫לאהוב, לכבד...‬
‫עד שהמוות יפריד בינינו.‬
‫ולציית.‬
‫לאהוב, לכבד ולציית.‬
‫הכומר סבר שמדובר בהשמטה תמימה.‬
‫אך הוא טעה.‬
‫פרדיטה, שהכירה את אחותה טוב יותר מכל אחד,‬ ‫לא הופתעה.‬
‫וגם אלוהים לא הופתע מכך, חשבה פרדיטה,‬
‫כשהאיחוד האסטרטגי של אחותה זכה לברכה.‬
‫כך הוא יצר אותה, אחרי הכול.‬
‫ההסכם נחתם, העסקה בוצעה,‬
‫האחוזה ניצלה.‬
‫ויולה הצעירה הפנתה את מבטה פנימה.‬
‫היא ישנה.‬
‫היא התעוררה.‬
‫אולי זה בגלל החדר, היא חשבה.‬
‫זה היה חדרה של אמה,‬ ‫מיטתם של הוריה, וכעת שלה.‬
‫טרודה בחוסר מנוחה שלבה לא הכיר,‬
‫היא שוטטה.‬
‫היא ישנה.‬
‫היא התעוררה.‬
‫היא שוטטה.‬
‫אולי זה לא היה החדר, אחרי הכול.‬
‫לא, אולי זה היה דבר מה אחר.‬
‫ויולה גילתה שמאחורי המעשיות שבהם,‬
‫נישואיה אולי הכילו בתוכם אהבה, אחרי הכול.‬
‫אין לי מילים מתוקות לומר לך.‬
‫המציאות היא קשוחה.‬
‫אבל את קשוחה יותר.‬
‫בליי שייכת לך.‬
‫הם ינסו לקחת אותה ממך,‬ ‫כמו שניסו לקחת ממני.‬
‫אבל אני לא ארשה להם.‬
‫במקום זאת, אנחנו נחולל מהפכים, בתי.‬
‫זו את.‬
‫זו אני.‬
‫זה אנחנו.‬
‫אלה היו התקופות הנעימות,‬
‫אחרי שאיזבל נולדה.‬
‫אבל דבר לא נשאר כפי שהיה.‬ ‫הכול משתנה, עם הזמן.‬
‫שינוי לעתים קרובות קורה בהיחבא.‬
‫הוא לא מכריז על הגעתו בראש חוצות.‬
‫לא, השינוי קורה בהדרגה.‬
‫ברגע שהבנת שהוא הגיע,‬
‫הוא כבר נעץ את שיניו.‬
‫באשר לוויולה...‬
‫החשד שלה החל כמשהו קטן,‬
‫כמשהו חסר חשיבות כמו הדגדוג בריאותיה.‬
‫ויולה אהבה מאוד ללבוש שמלות,‬ ‫והיה לה טעם משובח.‬
‫טעם שבעלה פינק.‬
‫מטרים רבים של משי וסאטן מפואר,‬
‫של מוסלין, קטיפה ותחרה מכל רחבי העולם,‬
‫ויוקרה מכל סוג שהוא.‬
‫חלקן היו נדירות וססגוניות‬ ‫כאילו נטוו מיהלומים,‬
‫וכולן עברו דרך ידיה הערמומיות,‬
‫מבלי שמילת רברבנות תחמוק משפתיה.‬
‫לא, משפתיה נבעה רק המחלה,‬
‫שממנה כבר אי אפשר היה להתעלם.‬
‫זו אינה המגפה.‬
‫תודה לאל.‬
‫אבל החדשות אינן טובות.‬
‫היא סובלת ממחלת הריאה.‬
‫מה זה...‬ ‫-כמה זמן?‬
‫מה זה אומר?‬ ‫-כמה זמן, דוקטור?‬
‫כמה חודשים. לכל היותר.‬
‫והייתי דואג להפריד אותה מכם.‬
‫הבת שלנו.‬
‫היא לא יכולה לישון בלי אמה.‬
‫בנפרד.‬
‫אתה תטפל בה.‬
‫תרפא אותה.‬
‫איני יודע אם אוכל.‬ ‫-אתה תוכל.‬
‫אתה תוכל. שאלוהים יעזור לך, אתה תוכל.‬
‫לא.‬
‫לא, אני רוצה להיות במיטה שלנו.‬
‫אי אפשר, אהובתי.‬
‫אני רוצה להיות במיטה שלנו.‬
‫ארתור.‬
‫בבקשה.‬ ‫-איזבל.‬
‫תחשבי על איזבל.‬
‫לאחר שכלו כל האמצעים,‬
‫הכומר חזר לבליי,‬
‫אבל כדי לבצע טקס מלנכולי הרבה יותר‬
‫משירת הנישואים המבטיחה ששר בעבר.‬
‫"והיה כי הלכתי והכינותי לכם מקום.‬
‫ושוב אשוב,‬
‫ולקחתי אתכם אליי,‬
‫למען תהיו גם אתם,‬
‫באשר אני שם."‬
‫אחות...‬
‫עלייך לחזור על התפילה.‬
‫אמרי את המילים אחריי.‬
‫"והיה כי הלכתי והכינותי לכם מקום.‬
‫ושוב אשוב,‬‫ ‬‫ולקחתי אתכם אליי,‬
‫למען תהיו גם אתם, באשר אני שם."‬
‫הו, אחות. הבה ננסה שוב.‬
‫"והיה כי הלכתי והכינותי לכם מקום."‬
‫לא.‬
‫מה אמרת?‬
‫לא.‬
‫לא אלך.‬
‫תגיד לאלוהים שלך...‬
‫שאני לא אלך.‬
‫ויולה, עלייך לחזור על התפילה.‬
‫זה כבר לא קשור לגופך, אהובתי.‬
‫עלינו לדאוג לנשמתך.‬
‫לנשמתך אני חושש.‬ ‫-לא.‬
‫פרדיטה, לא.‬
‫תגידי להם, אחות.‬
‫תגידי לכומר הזה‬ ‫ולאלוהים שלרגליו הוא מתפלש.‬
‫תגידי להם "לא".‬
‫אלוהים רוצה שנשמתה תהיה טהורה‬ ‫כשהוא יקבל אותה לביתה.‬
‫אלוהים צריך להכיר אותה.‬
‫היא כפי שהוא יצר אותה.‬
‫אם היא אומרת שהיא לא תלך, היא לא תלך.‬
‫הזמן לא הבחין בה.‬
‫ימים הפכו לשבועות, לחודשים, לשנים.‬
‫הכוכבים האדישים נעו סביב השמש.‬
‫ואז...‬
‫איזבל.‬
‫חמש פעמים סביב השמש, והכול שונה.‬
‫איזבל.‬
‫עוד כמה דקות, בבקשה.‬
‫את לא יכולה לקרוא את הספר בכלל.‬
‫אני יכולה לקרוא מספיק.‬
‫למיטה.‬
‫כמו שאמרתי קודם, שלוש פעמים.‬
‫לא.‬
‫ריקוד מהיר.‬
‫לא.‬
‫אז רק אחד.‬
‫אבל הגיע הזמן שתלך למיטה.‬ ‫-רק אחד.‬
‫אדוני הטוב.‬
‫את רואה?‬
‫את נעשית די טובה בזה.‬
‫כן, אני חושב שאת כמעט מוכנה.‬
‫אנחנו צריכים מוזיקה.‬
‫אנחנו לא.‬
‫למעשה, כדי ללמוד לרקוד, צריך רק מספרים.‬
‫אחת, שתיים, שלוש.‬
‫צעד, שתיים, שלוש.‬
‫סיבוב, שתיים, שלוש.‬
‫דודה, אנחנו צריכים מוזיקה, לא?‬
‫אנחנו צריכים לישון.‬
‫אוי, את משעממת נפוחה.‬
‫באמת?‬
‫את יודעת בכלל איך לרקוד?‬
‫אני בהחלט יודעת איך לרקוד, עלמתי הצעירה.‬
‫מעולם לא ראיתי אותך רוקדת.‬
‫היא צודקת, פרדי.‬
‫אני יודעת לרקוד מצוין.‬
‫לא...‬ ‫-רק אחד.‬
‫בואי נראה לילדה איך עושים זאת כמו שצריך.‬
‫אחת, שתיים, שלוש.‬
‫צעד, שתיים, שלוש.‬
‫סיבוב, שתיים, שלוש.‬
‫אחת, שתיים, שלוש.‬
‫ויולה הפריכה את תחזיותיהם של הרופאים‬ ‫ושל אנשי הדת כאחד.‬
‫יש שלחשו שהיא נותרה בחיים‬ ‫בשל עקשנותה בלבד.‬
‫אמא, התעוררת!‬
‫איזבל, את יודעת שאסור לך להתקרב מדי לאמא.‬
‫ויי, מה את עושה מחוץ למיטה? את תצטנני.‬
‫לא רציתי לפספס את הנשף.‬
‫בואי נחזיר אותך לחדר שלך.‬ ‫אכין לך צמחי מרפא לתה.‬
‫אני לא רוצה תה. אני רוצה לדבר עם בתי.‬
‫קחי אותי למיטה.‬
‫כמובן.‬
‫אני מתנצלת.‬ ‫-אין צורך.‬
‫אני יכולה לרקוד איתו, את יודעת.‬ ‫-אני יודעת.‬
‫אני יכולה לרקוד עם בעלי.‬
‫אני לא צריכה שתיקחי זאת על עצמך.‬
‫את זה או כל דבר אחר.‬
‫לא הייתי מעזה.‬
‫שני היטב, אחות.‬
‫היו בכפר שאמרו שהמוות כבר בא לוויולה.‬
‫מדי לילה, למעשה.‬
‫בשנים הראשונות.‬
‫כרכרה אפלה משוכה בידי סוס אדום-עין,‬
‫שלא הורשתה להיכנס לאחוזת בליי.‬
‫הכרכרה האפלה ונהגה נדרשו‬ ‫להישאר בחוץ פעמים כה רבות, למעשה,‬
‫שהם חדלו להגיע לאחוזת בליי.‬
‫"שכבנו, אהובי ואני‬
‫מתחת לערבה הבוכייה‬
‫אבל כעת שוכבת אני לבד‬
‫ובוכה ליד העץ‬
‫שרה 'הו ערבה ייבבי'‬
‫ליד העץ שבוכה איתי‬
‫שרה 'הו ערבה ייבבי'‬
‫עד שאהובי יחזור אליי"‬
‫אני רוצה לישון איתה.‬
‫את לא יכולה, ויולה.‬
‫אבל אני מרגישה טוב יותר היום.‬
‫את אומרת את זה כל יום,‬ ‫אבל נראית גרוע יותר ויותר.‬
‫הגבירה של אחוזת בליי.‬
‫אין לי שאיפה כזו.‬
‫שקר.‬ ‫-ויולה, אין לי.‬
‫שקרנית.‬
‫אם הוא מביט בי מדי פעם, זה כי הוא בודד.‬
‫והוא בן אנוש.‬
‫זה כי בחמש השנים האחרונות,‬ ‫החובה היחידה שמילא כבעל‬
‫הייתה להתאבל.‬
‫לא ארשה זאת.‬ ‫-את לא.‬
‫אני יודעת, שמתי לב.‬
‫כדאי שתחשבי עליה, ויי.‬
‫תחשבי על איזבל.‬
‫עם מה היא תישאר?‬ ‫אילו זיכרונות ממך היא תישא בתוכה?‬
‫הזיכרון של זה? של הגרסה הזאת שלך?‬
‫כי ויולה, באהבה, הפכי את זה לכל דבר אחר.‬
‫ממש לפני השנה השישית למותה החי של ויולה,‬
‫היא זימנה לחדרה את כל התכשיטים והבגדים‬
‫שצברה בימים שלפני מחלתה.‬
‫לא איקבר עם טבעותיי.‬
‫או עם שמלותיי.‬
‫הטבעות שלי, התחרה שלי, המשי שלי.‬
‫אני יכולה לומר כעת ללא יוהרה‬ ‫שהם סיימו את תפקידם בשבילי.‬
‫הם יהוו ירושה נאה לבתנו.‬
‫אז תשמור אותם.‬
‫תשגיח עליהם, בשבילה.‬
‫עד שתגדל מספיק להשתמש בהם.‬
‫הם מכוסים...‬
‫עטויים בעלי ורדים.‬
‫הם ישמרו את צבעם באפלה בעלת הניחוח המתוק.‬
‫אתה מבטיח לי, ארתור?‬
‫מבטיח לך מה?‬
‫מבטיח לי שתשמור אותם בשבילה?‬
‫שתשמור את המפתח‬
‫ולעולם לא תתן אותו לאיש,‬
‫מלבד לילדה שלנו.‬
‫תבטיח לי.‬
‫אני מבטיח.‬
‫ככל שנקף הזמן התעוררו בעיות כספיות,‬
‫וארתור נדרש יותר ויותר לטפל בעסקים.‬
‫הוא נסע רחוק יותר ויותר מעבר לים,‬ ‫למקומות עשירים ואקזוטיים.‬
‫ועם לכתו של ארתור, העמדת הפנים קרסה.‬
‫אולי זה היה בגלל השעה.‬
‫אולי בגלל העובדה שלכל דבר בעולם הזה‬ ‫יש נקודה‬
‫שמעבר לה הנטל הופך גדול מדי.‬
‫אבל באותו הלילה, כשפרדיטה החזיקה באחותה,‬
‫מחשבה צצה במוחה.‬
‫המילה באה אליה שנה לפני כן,‬
‫וכמו הדגדוג בריאתה של ויולה,‬ ‫היא גדלה בחשאי.‬
‫המילה האפילה על מחשבותיה בלילה,‬ ‫ועל ערותה גם כן.‬
‫המילה החלה בחזה, ממש כמו מחלתה של ויולה.‬
‫היא התפשטה, בעקשנות,‬
‫כלחישה באוזנה, בתוך ראשה.‬
‫וכעת, המילה הזדחלה במורד כתפה ומרפקה,‬
‫עד שהתיישבה בידה.‬
‫המילה הייתה...‬
‫"רחמים."‬
‫והמילה הייתה שקר.‬
‫כי רחמים לא היו הדבר שהיא חשבה עליו,‬ ‫או חשה בלבה,‬
‫כשהיא הניעה את ידה.‬
‫היא חשבה על כל סטירה, כל עלבון,‬ ‫וכל יום שחלף.‬
‫כל רגע לאחר תפילת האשכבה.‬
‫היא הייתה נגועה במילה אחרת לגמרי‬ ‫כל הזמן הזה.‬
‫המילה לא הייתה "רחמים", כך הבינה בסוף.‬
‫לא, המילה הייתה תמיד...‬
‫"די."‬
‫ארתור נשא את אבלו באצילות ובפיכחון.‬
‫- אני שומר -‬
‫באשר לאלמן,‬ ‫כעת אדון אחוזת בליי מכל הבחינות,‬
‫עד מהרה נחזה שהוא יינשא בשנית.‬
‫והיו לפחות תריסר נשים צעירות,‬
‫שלא באשמתן, יש להודות,‬
‫במשך שישה חודשים לאחר שובו,‬
‫לא הצליחו לגרום לתחזית להתממש.‬
‫כי הוא ראה זכר לוויולה בעיניה של פרדיטה.‬
‫והזיכרון הזה שהלך והתגבר,‬
‫לא אפשר לו לשמוע את האחרות.‬
‫הם נישאו בטקס פרטי למדי.‬
‫כמעט חשאי.‬
‫בתקווה, כך טענה הרכילות באותו זמן,‬
‫שוויולה המנוחה לא תשמע על כך.‬
‫- ויולה לויד 1645-1680, בת 35 -‬
‫ובליל כלולתם,‬
‫כשפרדיטה עברה למיטה שהייתה של אחותה,‬
‫כל אחד מהם השיג את מה שחשק בו.‬
‫ארתור זכה באישה יפהפייה,‬
‫שאותה כבר הכיר בזכות משפחתה.‬
‫אבל הדבר שפרדיטה חשקה בו, כפי שתראו,‬
‫נותר בחלקו הגדול תעלומה.‬
‫בשלוש השנים הראשונות לנישואיהם,‬
‫גברת לויד החדשה לא הצליחה להפוך לאמא‬ ‫בזכות עצמה.‬
‫ובתה המאומצת סירבה בכל תוקף‬ ‫להתייחס אליה כאל אמה.‬
‫ארתור, מצדו, ספג הפסדים כספיים רבים.‬
‫הנסיבות החדשות הללו‬
‫אילצו אותו לחסוך משמעותית בהוצאותיו,‬
‫וכך פרדיטה נאלצה להיות גבירה פחותה‬
‫מכפי שאחותה הייתה.‬
‫היא חשדה זה מכבר‬
‫שמלתחתה המפוארת של אחותה הוחבאה‬
‫למען בתה,‬
‫ושהיא נחה באפלה כפוית טובה‬ ‫בעליית הגג המאובקת.‬
‫הייתה זו מחשבה מעוררת קבס,‬ ‫שהבדים הנפלאים הללו‬
‫נאלצים לחכות לפקודתה של ילדה קטנה,‬
‫ולכן,‬
‫ביום השנה השישי למותה של ויולה,‬
‫פקעה סבלנותה של פרדיטה.‬
‫הבית מוזנח.‬
‫מצבנו הכספי איום.‬
‫הפתרון נמצא מעל ראשינו.‬
‫איננו יכולים לשכור אפילו סוכנת בית יותר,‬
‫ומעלינו נעולים שמלות, תכשיטים ובדים.‬
‫פרדיטה...‬ ‫-אם לא להצילנו, אז בשביל לייצב אותנו.‬
‫לא.‬ ‫-זה מה שהיא הייתה רוצה.‬
‫אם היא יכלה לחזות עד כמה המצב ייעשה קשה,‬
‫עד כמה גרמת להם להידרדר.‬
‫אני?‬ ‫-כן.‬
‫עניינינו הכספיים אינם באחריותך, בעלי היקר?‬
‫לא גרמת לנכס שלנו לקרוס מבחינה כספית?‬
‫יותר מכול, אחותי רצתה שבליי תשגשג.‬
‫היא הייתה עושה הכול, כל שבכוחה,‬ ‫כדי להציל את האחוזה,‬
‫ואתה יודע את זה.‬
‫זה שמור לאיזבל.‬
‫האחוזה שמורה לאיזבל.‬
‫וניתן לה להיהרס לפני שהיא תגיע לפרקה?‬
‫פעם אחת ולתמיד, פרדיטה...‬
‫זה לא בא בחשבון.‬
‫ואכעס מאוד אם תחזרי לעסוק בכך.‬
‫בסדר.‬
‫אני שמחה לדעת כמה אתה מעריך אותי.‬
‫להרגיש שמקריבים אותי על מזבח גחמה.‬
‫זו לא גחמה, יקירתי.‬
‫זו הבטחה.‬
‫שבועה.‬
‫לוויולה.‬
‫כמובן.‬
‫אסור לנו להפר את השבועה לוויולה.‬
‫אבל איזו זכות הייתה לוויולה‬ ‫להפר את עתידנו?‬
‫איזו זכות הייתה לה לכבול אותך‬ ‫לאכזריות ולרשעות?‬
‫לא עוד.‬
‫פרדיטה?‬
‫נשוב כעת, מאזין יקר,‬
‫ללילה אחר.‬
‫ללילה שבו ויולה ישנה.‬
‫היא ישנה.‬
‫היא התעוררה.‬
‫היא שוטטה.‬
‫היא ישנה.‬
‫היא התעוררה.‬
‫היא שוטטה.‬
‫והזמן חלף.‬
‫כמה זמן, אי אפשר היה לדעת.‬
‫לישון.‬
‫להתעורר.‬
‫לשוטט.‬
‫לישון.‬
‫להתעורר.‬
‫לשוטט.‬
‫ועם הזמן, כפי שקורה לכולנו,‬
‫היא הודתה בכול.‬
‫היא הודתה שהיא מתה.‬
‫היא הודתה שבעלה המשיך בחייו.‬
‫היא הודתה שבתה גדלה בלעדיה.‬
‫והיא הודתה שחדרה הוא חלום,‬
‫המצאה, שקר שהיא מעדיפה...‬
‫על פני האמת שבארגז.‬
‫אבל בסופו של כור המצרף הזה‬
‫המתין לה גמול בדמות הידע שביום מן הימים,‬ ‫הדלת תיפתח.‬
‫יום אחד, המפתח ייכנס למנעול,‬
‫ויום אחד, איזבל תפתח את הארגז של אמה,‬
‫ותתבע את המגיע לה.‬
‫את המגיע לשתיהן.‬
‫ויום אחר יום, לילה אחר לילה,‬
‫אחרי אוקיינוס של זמן, הרגע הגיע סוף סוף.‬
‫כשהיא חזתה בבעלה,‬
‫היא לא ראתה את השינוי שחולל הזמן,‬ ‫אלא רק את צערו.‬
‫רק את זה.‬
‫וכך, מוצפת רגשות, היא...‬
‫ישנה והמתינה.‬
‫- פרדיטה לויד 1650-1686, בת 36 -‬
‫הם קברו את ליידי פרדיטה‬ ‫ויצאו לפתוח בחיים חדשים.‬
‫העסק התרוקן, האחוזה אבדה.‬
‫אם לא בתוקף החוק, בתוקף הרוח.‬
‫הם יעברו הרחק מכאן,‬
‫ימכרו את האחוזה וימצאו חיים שקטים יותר,‬ ‫קטנים יותר,‬
‫רק לשניהם.‬
‫לשניהם, וגם...‬
‫לוויולה.‬
‫סוף סוף, לפחות, היא תהיה עם שניהם.‬
‫עם בעלה, עם בתה.‬
‫לא משנה שלא יכלו לראות אותה,‬ ‫לא יכלו לגעת בה, לא יכלו לשמוע אותה.‬
‫לא משנה.‬
‫היא תהיה איתם, וזה העיקר.‬
‫הם עזבו את בליי,‬
‫והותירו מאחור את רוב רכושם.‬
‫זה היה הגמול שלה על כל שנות הבדידות.‬
‫על כל הכאב שבלבה העייף.‬
‫אבל ארתור החל להאמין באמונות טפלות,‬
‫וראה את האימה על פניה נטולות החיים‬ ‫של פרדיטה.‬
‫אמונתו הטפלה הייתה משוללת היגיון,‬ ‫אך הוא חש ביטחון בהחלטתו.‬
‫לא משנה מה הייתה הקללה‬ ‫שתבעה את אשתו השנייה,‬
‫הוא לא ייתן לבתו להתקרב לאצבעותיה הקרות.‬
‫לא לבתו ולא לאף אחד אחר.‬
‫העלבון הסופי הזה,‬ ‫להיות לכודה במעמקי הביצה,‬
‫בזמן שבתה תגדל להיות אישה.‬
‫הנטישה המוחלטת הזאת...‬
‫ניפצה את לבה של ויולה.‬
‫התחושה שהיא נמשכת לעבר מקום אחר,‬
‫עולם שמעבר,‬
‫התפוגגה בשנים שמאז מותה,‬
‫אבל כעת היא דחתה אותה באופן מוחלט.‬
‫בכל נימי נפשה וכוח רצונה,‬
‫כמו כשהייתה חולה, ונגד כל הסיכויים,‬
‫ויולה סירבה ללכת.‬
‫הבכירה בבנות וילובי,‬ ‫לשעבר ליידי לויד מבליי,‬
‫נותרה, כך לחשו, בזכות עקשנותה בלבד.‬
‫לאחר שהתעלמה ממשיכת העולם שמעבר,‬ ‫היא יצרה לה כוח משיכה משלה.‬
‫כוח משיכה של רצון,‬
‫שישנה את פני השטח של אחוזת בליי לתמיד.‬
‫ושוב, היא ישנה.‬
‫היא התעוררה.‬
‫והיא שוטטה.‬
‫כאילו שהתעוררה מסיוט,‬
‫היא חזרה לביתה,‬
‫וחשה בכל פעם שזה היה חלום.‬
‫חשה שאם תלך לחדרה,‬
‫לחדר שחלקה בעבר עם בעלה,‬
‫עם בתה התינוקת,‬
‫אולי הסיוט ישכך,‬
‫ואז היא תוכל להחליק לחמימות השמיכות‬
‫ולהתנחם בחיק משפחתה,‬
‫שחיכה לה כל הזמן הזה.‬
‫והיא בהתה במיטה הריקה...‬
‫וויולה זכרה.‬
‫והזיכרון עצמו פתח את הפצע מחדש.‬
‫לבה התנפץ מחדש,‬
‫ובער בחזה,‬
‫כאב מייסר שקיוותה להעלים בעזרת...‬
‫המים הקרים והבוציים של אחוזתה החדשה.‬
‫ביתה החדש.‬
‫וכך, היא ישנה,‬
‫והיא שכחה.‬
‫לאחר ששכחה, היא התעוררה.‬
‫היא שוטטה.‬
‫כמה לילות, כמה שוטטויות...‬
‫היא הפסיקה לספור.‬
‫תשומת לבה נתונה רק קדימה,‬
‫רק למיטה שהייתה יעדה,‬
‫ולבת שהיא האמינה, בכל פעם שהתעוררה,‬
‫שתחכה לה שם.‬
‫היא אפילו לא הבינה שעשר שנים חלפו,‬
‫לא הבינה, אחרי התפרצות מגפה בכפר,‬
‫שהאחוזה הריקה הפכה לשטח הסגר‬
‫לשעלת הקטלנית שחוללה שמות‬ ‫בקהילה שלה לשעבר.‬
‫איפה היא?‬
‫מה את עושה כאן?‬
‫זה לא בטוח.‬
‫אסור לך להיות באגף הזה בלי...‬
‫איפה?‬
‫כשהרופא מת,‬
‫הוא נשכח מיד, ותופעה מוזרה התרחשה.‬
‫נראה היה שכוח המשיכה שהמציאה לעצמה,‬
‫שהשאיר אותה בשטח האחוזה,‬
‫שהשאיר אותה בכור המצרף,‬
‫השאיר שם גם אחרים.‬
‫היא ישנה,‬
‫וכפי שקורה כשחולמים, היא שכחה.‬
‫ולאחר שהיא שכחה, היא התעוררה.‬
‫היא שוטטה.‬
‫ויולה שמה לב בקושי‬ ‫לניסיונותיה שלה לגרש רוחות.‬
‫ולמרבה הצער, הכומר האומלל‬
‫היה האדם השני שמצא עצמו בדרכה של ויולה.‬
‫היא ישנה,‬
‫שכחה ושכחה ושכחה.‬
‫ועם השיכחה,‬
‫הופיעה מחלה מפלצתית.‬
‫כל הדברים מתפוגגים.‬
‫כל הדברים. בשר, אבן, אפילו הכוכבים עצמם.‬
‫הזמן לוקח אליו את כל הדברים.‬ ‫זוהי דרכו של העולם.‬
‫העבר נמוג, זיכרונות דועכים,‬ ‫וכך, אכן, גם הרוח.‬
‫הכול נכנע לזמן,‬
‫אפילו הנשמה.‬
‫להתעורר, לשוטט, לשכוח עוד.‬
‫שמה נשכח.‬
‫שמה של אחותה נשכח.‬
‫בשעה שזיכרונותיה נטשו אותה,‬
‫כך נטשו אותה גם פניה.‬
‫היא זכרה כה מעט...‬
‫שלילה אחד היא מצאה ילד במיטת בתה,‬
‫והיא לא יכלה לזכור‬ ‫את מי היא קיוותה למצוא שם.‬
‫היה לה רק מושג קלוש שהיא שוטטה עד הנה‬
‫בתקווה למצוא ילד,‬
‫והנה היה ילד.‬
‫זה ודאי הילד שהיא חיפשה.‬
‫ודאי.‬
‫היא ישנה, והתפוגגה.‬
‫והתפוגגה, והתפוגגה.‬
‫וגם האחרים התפוגגו.‬
‫הנשמות שנעו במסלול סביבה,‬
‫האומללים שנלכדו בכוח המשיכה‬
‫שיצרה באחוזת בליי.‬
‫גם הם התפוגגו.‬
‫הבכירה מבנות וילובי,‬ ‫ליידי לויד מבליי לשעבר,‬
‫הפכה כעת למחשבה בלבד, לתחושה.‬
‫היא חדלה להיות אישה, חדלה להיות אדם,‬ ‫חדלה להיות שם ופנים.‬
‫נותר בה רק צורך. צורך...‬
‫ובדידות.‬
‫וזעם.‬
‫גורלה היה סיוט.‬
‫גורל שהיה מנת חלקם של כל אלו שנלכדו בבליי.‬
‫גורל שנפל בחלקה של אחותה לשעבר‬ ‫של ויולה,‬
‫שנשכחה כעת בעליית הגג.‬
‫לא מודעת לכך שהייתה לה פעם אחות.‬
‫אחות לרצוח אותה או להירצח על ידה.‬
‫גורל שנפל בחלקו של כל מי שאיתרע מזלו‬
‫לעמוד במסלולה הקבוע.‬
‫עצרי.‬
‫עצרי!‬
‫גורל שנפל בחלקו של עוזר אומלל,‬
‫שנים רבות לאחר מכן.‬
‫גורל שנפל גם בחלקם של אלה‬ ‫שמתו מסיבות אחרות בבליי,‬
‫שמצאו עצמם לכודים בכוח המשיכה של ויולה,‬
‫אפילו אם ידיה הקרות לא נכרכו סביב צווארם.‬
‫שום תקווה לאף אחד שאיתרע מזלו‬
‫למות באחוזת בליי.‬
‫שום תקווה לקורבנותיה של בליי,‬
‫יהיו הם קורבנות של גורל,‬
‫או של חטא,‬
‫או של מחלה, או זה של זה.‬
‫ונראה שלא הייתה שום תקווה לאופר הצעירה...‬
‫שלאחר שנתקלה בכה רבים מהמתים,‬
‫הדיירים האומללים שנלכדו בכוח המשיכה,‬
‫צעדה לבסוף אל נתיב גורלה שלה.‬
‫תרגום כתוביות: ליאור הדר‬