NETFLIX-ALKUPERÄISSARJA
Juokse. -Entä Miles?
Ei hätää. Meidän pitää mennä.
Minne menemme? -Ihan minne tahansa.
En pidä tästä leikistä. En aio lähteä! -Flora!
Et voi pakottaa minua!
Tule, pitää mennä. -Miles! Missä olet?
Elettiin 1600-luvun keskivaiheita.
Hampshiren provinssissa asui eräs leskiherra.
Hänen nimellään ei ole merkitystä. Kutsuttakoon häntä herra Willoughbyksi.
Se kuulostaa kunnialliselta kuten oikea nimikin.
Hän oli jäänyt leskeksi kuuden aviovuoden jälkeen -
ja oli omistautunut jälkeläisilleen,
kahdelle tyttärelle, joilla oli viisi vuotta ikäeroa.
Vanhempi sisar Viola -
ja nuorempi Perdita, jonka nimi kunnioitti heidän välissään syntynyttä tyttöä,
joka eli vain muutaman viikon.
Isänsä kuoltua heillä oli pakottava tarve avioitua.
Naimattomina tyttäret menettäisivät oikeuden hallita isänsä omaisuutta.
Sekä Blyn kartanon, elinikäisen kotinsa.
Siihen aikaan naisilla ei ollut mitään. Ei toivoa tulevaisuudesta ilman miestä.
He olivat taas kuin pikkutyttöjä.
Mutta nyt heillä oli vain toisensa.
Siskokset olivat tuolloin nuoruutensa kukoistuksessa.
Perdita oli sulokas ja Viola nokkela.
Ja Viola tietenkin aina mitä hienoimmissa mekoissa.
Heidän ystäviinsä ja naapureihinsa kuului monia kunnon nuorukaisia.
Omistautuneita kosijoita sekä muutama,
joka nautti hurmurin tai valloittajan mainetta.
Mutta Viola tiesi, mitä he todella olivat: ahneita pyrkyreitä ja haaskalintuja.
Haaskalinnut kaartelivat heidän isänsä raadon yllä -
ryöstääkseen rikkaudet tyttärien kautta.
Blyn täytyi pysyä suvun omistuksessa, ja siskosten täytyi pitää ohjat,
jottei kaikkea menetettäisi.
Niinpä Viola lähetti kutsun kaukaiselle serkulle -
nimeltä Arthur Lloyd.
Hän ei tosin ollut mikään ihanne,
mutta rehellinen, päättäväinen ja älykäs nuori mies.
Hänellä oli vaurautta, hyvä terveys ja tavoitteita -
sekä vapaasti jaettavia kiintymyksen tunteita.
Viola varmisti olevansa poissa Arthurin saapuessa.
Siispä Perdita viihdytti matkalaista Violan odottaessa otollista hetkeä -
ja huomasi serkun olevan herrasmies.
Komea nuorukainen oli opiskellut ja matkustellut.
Hän puhui ranskaa, soitti huilua ja lausui runoja hyvällä maulla.
Juuri kun Perditan kiinnostus tähän nuoreen mieheen alkoi herätä…
Viola selitti myöhästyneensä perimättömien vuokrien takia.
Hänen isänsä kuoltua jotkut olettivat, ettei Viola hallinnut kirjanpitoa.
Tarina oli totta mutta myös teatteria.
Kaikki sisääntulon yksityiskohdat olivat näytelmää.
Hänen hikipisaransa ja kesyttämättömät hiuksensa.
Liiketoimet ja kirjanpito. Ratsastussaappaat aulassa.
Jopa seinällä roikkuva muotokuva,
jonka Viola tilasi osaksi todellista viestiään Arthurille.
Tämä sai naida siskoksista toisen, kunhan ymmärsi,
kuka todella hallitsi Blyn kartanoa ja päätti asioista.
Häät olivat pienet, sillä kyse oli liikejärjestelystä.
Järjestely sopi Violalle, joka aikoi pysyä Blyn hallitsijana.
Se sopi myös Perditalle, joka oli aina viihtynyt nuoremman asemassa.
…tästä päivästä eteenpäin,
myötä- ja vastoinkäymisissä niin hyvinä kuin huonoina päivinä,
rakastaakseni ja kunnioittaakseni, kunnes kuolema meidät erottaa.
Jumalan pyhän määräyksen mukaan -
vannon sinulle uskollisuutta.
Minä, Viola, otan sinut, Arthur, lailliseksi aviomiehekseni -
tästä päivästä eteenpäin,
myötä- ja vastoinkäymisissä niin hyvinä kuin huonoina päivinä,
rakastaakseni ja kunnioittaakseni,
kunnes kuolema meidät erottaa.
Ja totellaksesi. Rakastaaksesi, kunnioittaaksesi ja totellaksesi.
Kirkkoherra luuli Violan unohtaneen sanat. Se ei ollut totta.
Perdita ei yllättynyt, koska tunsi sisarensa parhaiten,
eikä uskonut Jumalankaan yllättyneen, kun tämä strateginen liitto siunattiin.
Sellaiseksi Jumala oli Violan luonut.
Kun liiketoimet oli suoritettu -
ja kartano pelastettu, nuori Viola käänsi katseensa sisäänpäin.
Hän nukkui.
Ja heräsi.
Hän arveli sen johtuvan äitinsä huoneesta ja vanhempiensa sängystä,
joka oli nyt hänen.
Sydämensä uuden levottomuuden valtaamana hän käveli.
Hän nukkui.
Ja heräsi.
Ja käveli.
Ehkä se ei johtunutkaan huoneesta. Kenties kyse olikin jostain muusta.
Violan avioliiton tarkoituksesta huolimatta -
siinä saattoikin olla jonkin verran rakkautta.
En aio kaunistella asiaa.
Maailma on kova.
Mutta sinä olet kovempi.
Bly kuuluu sinulle. Se yritetään viedä sinulta kuten minultakin.
Mutten salli sitä.
Sen sijaan teemme ihmeitä, tyttöseni.
Sinä -
ja minä.
Yhtä.
Isabelin syntymää seurasivat ruusuiset ajat.
Mutta mikään ei pysy, vaan kaikki muuttuu ajan myötä.
Muutos ei usein ilmoita tulostaan. Se ei saavu suurin elein.
Muutos tapahtuu pikkuhiljaa.
Kun sen saapumisen vihdoin huomaa, se on jo iskenyt kiinni.
Violan kohdalla -
epäilys alkoi yhtä pienenä ja mitättömänä kuin hänen keuhkojensa kihelmöinti.
Viola piti mekoista liiaksikin.
Hänelle kelpasi vain paras, ja hänen miehensä hemmotteli häntä.
Lukemattomia metrejä kiiltävää silkkiä ja satiinia -
sekä musliinia, samettia ja pitsiä kaikkialta maailmasta kuluja kaihtamatta.
Harvinaisia ja ylellisiä kuin ne olisi tehty jalokivistä.
Viola tunnusteli niitä ovelin käsin lausumatta sanaakaan ylpeilyä suustaan.
Hänen suustaan ilmeni vain sairaus,
jota oli nyt mahdotonta sivuuttaa.
Se ei ole rutto. -Luojan kiitos.
Mutta minulla ei ole hyviä uutisia. Se on keuhkotauti.
Mitä se tarkoittaa? -Kauanko hänellä on aikaa?
Enintään muutama kuukausi. Pitäkää hänet erillään muista.
Tyttäremme ei pysty nukkumaan ilman äitiään.
Erillään. -Hoida hänet kuntoon. Paranna hänet.
En tiedä, pystynkö. -Luoja auttakoon, sinä parannat hänet.
Haluan meidän sänkyymme. -Se ei käy, rakas.
Haluan meidän sänkyymme. Arthur.
Ole kiltti. -Ajattele Isabelia.
Kun kaikkea oli kokeiltu, kirkkoherra palasi Blyn kartanoon.
Tämä rituaali oli paljon murheellisempi -
kuin hänen aiemmin toimittamansa iloinen vihkiminen.
"Ja vaikka minä menen valmistamaan teille sijaa,
tulen minä takaisin ja otan teidät tyköni,
että tekin olisitte siellä, missä minä olen."
Sisar, sinun pitää toistaa liturgia.
Toista sanat perässäni.
"Ja vaikka minä menen valmistamaan teille sijaa,
tulen minä takaisin ja otan teidät tyköni,
että tekin olisitte siellä, missä minä olen."
Voi, sisar. Yritetään uudelleen.
"Ja vaikka minä menen valmistamaan teille sijaa…"
Ei. -Mitä sanoit?
Ei.
En mene.
Sano jumalallesi,
että minä en mene.
Viola, sinun pitää toistaa liturgia.
Kyse ei ole enää kehostasi, rakas. Hoidamme nyt sieluasi.
Siitä minä olen huolissani. -Ei.
Perdita, älä. -Anna kuulua, sisko.
Sano papille ja jumalalle, jota hän liehakoi, että kieltäydyt.
Jumala haluaa puhtaan sielun tykönsä.
Jumalan pitäisi tietää, että tällaiseksi hän Violan loi.
Viola ei mene, jos kerran sanoo niin.
Aika ei välittänyt. Kului viikkoja, kuukausia, jopa vuosia.
Aina vaan ympäri auringon kiersi planeetta piittaamaton.
Ja sitten…
Isabel.
…viisi kierrosta auringon ympäri muutti kaiken.
Isabel. -Vielä pari minuuttia.
Et osaa edes lukea sitä kirjaa. -Osaan lukea tarpeeksi.
Nukkumaan. Olen sanonut jo kolmesti.
Ei. -Lyhyt tanssi.
Ei käy. -Yksi vain sitten.
Mutta on nukkumaanmenoaika. -Yksi vain.
Hyvä herra.
Katsohan. Alat olla melko hyvä tässä. Olet melkein valmis.
Tarvitaan musiikkia. -Ei tarvita.
Itse asiassa tanssin opetteluun tarvitaan vain numeroita.
Yksi, kaksi, kolme.
Askel, kaksi, kolme. Pyörähdys, kaksi, kolme.
Täti, tarvitaan musiikkia. -Tarvitaan unta.
Olet ihan hirveän tylsä. -Niinkö?
Osaatko edes tanssia? -Osaan kyllä, nuori neiti.
En ole koskaan nähnyt. -Tuo on totta, Perdi.
Osaan oikein hyvin.
Ei sentään. -Yksi tanssi vain.
Näytetään tytölle, miten tanssitaan kunnolla.
Yksi, kaksi, kolme.
Askel, kaksi, kolme. Pyörähdys, kaksi, kolme.
Viola oli ohittanut lääkärien ja pappien ennusteet.
Puhuttiin, että hän sinnitteli pelkästä itsepäisyydestään.
Äiti, olet hereillä! -Kulta, et saa mennä liian lähelle äitiä.
Vi, miksi nousit sängystä? Sinä vilustut. -Halusin mukaan tansseihin.
Mennäänpä takaisin huoneeseesi. Keitän yrttiteetä.
En halua teetä. Haluan puhua tyttärelleni.
Vie minut sänkyyn.
Toki.
Pyydän anteeksi. -Ei tarvitse.
Osaan itsekin tanssia. -Niin.
Voin itse tanssia mieheni kanssa.
En kaipaa sinua tuuraamaan siinä.
Tai missään muussakaan. -En ikinä tekisi niin.
Nuku hyvin, sisko.
Kyläläisten mukaan kuolema oli kolkuttanut Violan oveen joka yö noiden vuosien ajan.
Punasilmäisen hevosen vetämä synkkä vaunu oli käännytetty Blyn kartanon ovelta.
Sen kuljettajan sisäänpääsy oli kielletty niin usein, ettei se enää pyrkinyt taloon.
Kävin maate rakkaani viereen
Alle itkupajun
Mutta nyt yksin makaan
Ja itken luona puun
Laulan pajulle
Joka itkee myötäni
Laulan pajulle
Kunnes palaa rakkaani
Haluan nukkua Isabelin vieressä. -Et voi.
Minulla on parempi olo tänään.
Sanot noin joka päivä, mutta näytät yhä pahemmalta.
Blyn kartanon rouva. -Se ei ole pyrkimykseni.
Valehtelet. -Olen tosissani.
Valehtelija.
Arthur kai katsoo minua silloin tällöin, koska on yksinäinen. Hän on vain ihminen.
Viimeiset viisi vuotta hänen ainoa aviovelvollisuutensa on ollut suru.
En salli sitä. -Et niin. Olen huomannut.
Ajattelisit Isabelia.
Mitä muistoja hänelle jää? Muistaako hän tämän version sinusta?
Mikä tahansa muu olisi mielevämpi.
Kun Viola teki kuolemaa pian kuudetta vuotta,
hän kokosi huoneeseensa kaikki korut ja vaatteet,
jotka hänelle oli kertynyt ennen sairautta.
Minua ei pueta sormuksiini eikä mekkoihini hautajaisia varten.
Sormukset, pitsi ja silkki.
Nyt voin sanoa vailla turhamaisuutta, etten kaipaa niitä enää.
Ne ovat hieno perintö tyttärellemme.
Säilytä ne.
Pidä ne tallessa häntä varten, kunnes ne sopivat hänelle.
Ne ovat ruusun terälehtien peitossa.
Värit säilyvät hyväntuoksuisessa pimeydessä.
Lupaatko, Arthur?
Mitä? -Lupaa, että säilytät ne Isabelia varten.
Säilytä avain äläkä ikinä anna sitä kenellekään muulle kuin lapsellemme.
Lupaa minulle. -Minä lupaan.
Kun rahat hupenivat ajan myötä, Arthur joutui yhä useammin työmatkoille -
yhä kauemmas merten taa eksoottisiin ja vauraisiin paikkoihin.
Kun Arthur oli poissa, kaikki teeskentely unohdettiin.
Kenties se johtui kellonajasta tai siitä,
että kaikella tässä maailmassa on murtumispisteensä painon alla.
Mutta sinä yönä, kun Perdita katsoi sisartaan, hän sai ajatuksen.
Sana oli juolahtanut mieleen jo vuotta aiemmin,
ja kuten Violan keuhkojen kihelmöinti, ajatus oli kasvanut salaa.
Sana oli varjostanut Perditan mieltä päivin öin.
Se syttyi hänen rinnassaan kuten sairaus Violan rinnassa.
Se oli levinnyt itsepintaisena kuiskauksena korvaan ja koko mieleen.
Nyt tuo sana hiipi käsivartta pitkin alas -
ja asettui asumaan kämmeneen.
Tuo sana oli "armo".
Mutta se oli valhe.
Perditan mielessä tai sydämessä ei ollut armoa, kun hän ohjasi kättään,
vaan jokainen läimäys ja solvaus -
sekä jokainen päivä ja hetki viimeisen voitelun jälkeen.
Hänen mielensä oli saastuttanut eri sana koko tämän ajan.
Hän tajusi, ettei sana ollutkaan "armo",
vaan se oli aina ollut -
"riittää".
Arthur kantoi surunsa vakavasti ja miehekkäästi.
MINÄ VARTIOIN
Blyn kartanon uuden leskeksi jääneen hallitsijan -
ennustettiin pian menevän uudelleen naimisiin.
Kylässä oli kymmenkunta nuorta naista, joita ei käynyt syyttäminen siitä,
että puolen vuoden aikana ennustus ei toteutunut.
Sillä Perditan silmistä Arthur tunsi Violan kaikua.
Voimistuessaan tuo kaiku peitti alleen muiden kutsut.
Heidät vihittiin säädyllisesti vähin äänin.
Melkeinpä salassa,
jottei edesmennyt Viola saisi tietää kuten kujeillen arveltiin.
VIOLA LLOYD - 1645–1680 35-VUOTIAS
Kun Perdita asettui hääyönä sisarensa entiseen sänkyyn,
kumpikin osapuoli sai, mitä toivoi.
Arthur sai kauniin naisen, joka oli jo tuttu sukunsa puolesta.
Mutta kuten huomata saattaa, Perditan toiveet jäivät yhä mysteeriksi.
Kolmen ensimmäisen aviovuoden aikana uudesta rouva Lloydista ei tullut äitiä.
Eikä adoptiotytärkään koskaan hyväksynyt häntä äidikseen.
Arthur kärsi raskaita taloudellisia tappioita.
Sen takia hänen oli pakko ryhtyä säästötoimiin,
eikä Perditasta siis tullut yhtä hienoa rouvaa kuin sisarestaan.
Hänelle oli selvinnyt,
että Violan valtava puvusto oli pantu syrjään tämän tyttären hyväksi.
Nyt se nuutui pölyisen ullakon armottomassa hämärässä.
Oli ikävää, että nämä hienot kankaat joutuivat odottamaan pikkutyttöä.
Senpä takia, kun Violan kuolemasta oli kulunut kuusi vuotta,
Perditan mitta tuli täyteen.
Talo on huonossa kunnossa. Taloutemme on katastrofi.
Ratkaisu on suoraan päämme päällä. Meillä ei enää ole varaa edes siivoojaan,
vaikka ullakolla on silkkiä, jalokiviä ja pellavaa.
Perdita. -Se riittäisi korjaamaan suunnan.
Ei käy. -Viola olisi toivonut sitä,
jos olisi osannut ennustaa, miten pahaan tilanteeseen meidät saattaisit.
Minäkö? -Niin.
Etkö muka ollut vastuussa taloudestamme ja päästänyt omaisuutemme rappiolle?
Sisareni halusi Blyn kukoistavan.
Tiedät itsekin, että hän olisi tehnyt kaikkensa pelastaakseen kartanon.
Mutta Isabelin perintö… -On kartano.
Sehän rapistuu ennen kuin hän on täysi-ikäinen.
Viimeisen kerran, Perdita.
Ei missään nimessä.
Olen todella tyytymätön, jos palaat asiaan.
Selvä. Hyvä tietää, mitä arvoa minulla on. Joutua nyt oikuttelun armoille.
Se ei ole oikuttelua, rakas.
Se on lupaus. Vannoin valan. -Niin.
Violalle. Niin tietysti. Ei pidä rikkoa hänelle vannottua valaa.
Mutta millä oikeudella hän pilasi tulevaisuutemme?
Millä oikeudella hän sitoi sinut ilkeyteen ja julmuuteen?
Riittää jo.
Perdita?
Hyvä kuuntelija, palaamme nyt toiseen yöhön.
Tuona yönä Viola nukkui.
Hän nukkui.
Ja heräsi.
Ja käveli.
Hän nukkui.
Ja heräsi.
Ja käveli.
Aika kului. Sen määrää oli mahdotonta päätellä.
Hän nukkui.
Ja heräsi.
Ja käveli.
Hän nukkui, heräsi ja käveli.
Ja kuten me kaikki, ajan myötä hän myönsi kaiken.
Hän myönsi kuolleensa. Hän myönsi miehensä jatkaneen elämää.
Hän myönsi tyttärensä kasvavan ilman häntä.
Hän myönsi huoneensa olevan unta,
valerakennelma, joka oli parempi kuin kirstun totuus.
Mutta tämän kiirastulen lopussa häntä odotti palkinto,
sillä hän tiesi, että jonain päivänä ovi aukeaisi.
Vielä joskus lukot saisivat avaimensa -
ja Isabel avaisi äitinsä kirstun saadakseen palkintonsa.
Heidän molempien palkinnot.
Päivästä toiseen Viola odotti äärettömiin, kunnes tuo hetki viimein koitti.
Kun hän katsoi miestään,
hän ei nähnyt ajan tuomia muutoksia vaan ainoastaan tämän murheen.
Siispä häkellyksissään -
hän nukkui ja odotti.
Haudattuaan Perditan he aloittivat uuden elämän.
Työt hupenivat, ja kartano oli menetetty ainakin henkisesti.
He muuttaisivat pois, myisivät kartanon ja viettäisivät yksinkertaista elämää,
johon kuuluisivat vain he kaksi sekä -
Viola.
Hän saisi sentään vihdoin olla miehensä ja tyttärensä luona,
vaikka he eivät näkisi, koskisi tai kuulisikaan häntä.
Ei se mitään. He olisivat yhdessä, ja vain sillä oli väliä.
He lähtivät Blysta, jonne jättivät vähäiset tavaransa.
Se oli Violan palkinto vuosien eristyksestä ja sydänsurusta.
Mutta Arthurista oli tullut taikauskoinen.
Hän oli nähnyt kauhun kuolleen Perditan kasvoilla.
Taikauskossa ei ollut järkeä, mutta hän oli silti varma asiasta.
Mikä kirous veikään hänen toisen vaimonsa, hän ei altistaisi sen kynsiin tytärtään -
eikä ketään muutakaan.
Violalle oli loukkaus joutua syvyyksiin, kun hänen tyttärensä kasvaisi naiseksi.
Tämä täydellinen hylkäys -
särki Violan sydämen.
Tuntemus jonkin toisen paikan ja tuonpuoleisen vetovoimasta -
oli hiipunut hänen kuolemansa jälkeen, ja nyt hän torjui sen kokonaan.
Koko huomattavan tahdonvoimansa pohjasta kuten sairaanakin -
Viola uhmasi todennäköisyyksiä eikä aikonut mennä.
Willoughbyn tyttäristä vanhemman, Blyn entisen rouva Lloydin,
puhuttiin sinnittelevän pelkästä itsepäisyydestään.
Sivuutettuaan tuonpuoleisen vetovoiman hän loi sen sijaan oman painovoimansa,
joka muuttaisi Blyn kartanon alueen pysyvästi.
Ja taas kerran hän nukkui.
Hän heräsi.
Ja käveli.
Kuin herättyään painajaisesta hän käveli takaisin kotiinsa.
Joka kerralla se tuntui unelta.
Kunhan hän pääsisi huoneeseensa,
jossa oli kerran nukkunut miehensä ja tyttövauvansa vieressä,
painajainen saattaisi kenties hälvetä.
Hän voisi vain pujahtaa peiton alle -
ja käpertyä avosylin odottavan perheensä kainaloon.
Kun Viola tuijotti tyhjää sänkyä, hän muisti.
Itse muistaminen satutti uudelleen.
Hänen sydämensä särkyi uudelleen,
ja hän toivoi rinnassaan palavan tuskan sammuvan -
uuden kotinsa kylmässä ja sameassa vedessä.
Niinpä hän nukkui ja unohti.
Unohdettuaan hän heräsi.
Ja käveli.
Kuinka monena yönä hän olikaan kävellyt? Hän ei enää pysynyt laskuissa.
Hän keskittyi vain tiensä päässä olevaan sänkyyn,
jossa hän aina herättyään uskoi tyttärensä odottavan.
Hän ei edes tajunnut, että vuosikymmen oli kulunut ja että ruton puhjettua kylässä -
tyhjästä kartanosta oli tehty karanteeni hänen entiselle yhteisölleen.
Missä tyttö on?
Mitä teet täällä?
Olet vaarassa. Tähän siipeen ei saa tulla ilman suojaa.
Missä?
Kun ruttolääkäri kuoli, hän unohtui heti, ja tapahtui outo ilmiö.
Vaikutti siltä, että Violan luoma painovoima,
joka piti hänet tontilla ja kiirastulessa, piti siellä myös muita.
Hän nukkui, ja kuten uneksiessa käy, hän unohti.
Unohdettuaan hän heräsi.
Ja käveli.
Viola tuskin huomasi häntä varten tehtyä manausyritystä.
Valitettavasti kirkkoherra oli jo toinen henkilö Violan polulla.
Viola nukkui ja unohti yhä uudelleen.
Unohtamisen myötä ilmeni kovin hirvittävä vaiva.
Kaikki asiat hiipuvat. Liha, kivi ja jopa tähdetkin.
Aika vie kaiken. Niin maailma toimii.
Menneisyys etääntyy, ja muistot hiipuvat kuten henkikin.
Kaikki, jopa sielu, taipuu ajan tahtoon.
Viola heräsi, käveli ja unohti lisää.
Hän unohti nimensä ja sisarensa nimen.
Kun muistot hiipuivat, hänen kasvoilleen kävi samoin.
Hän muisti niin vähän,
että kun hän eräänä yönä näki lapsen tyttärensä sängyssä,
hän ei muistanut, kenet oli halunnut nähdä.
Hänellä oli vain hämärä käsitys, että hän oli tullut etsimään lasta,
jollaisen nyt näki.
Sen täytyi olla hänen etsimänsä lapsi. Varmasti.
Hän nukkui ja hiipui yhä lisää.
Kuten muutkin sielut hänen painovoimansa piirissä.
Nuo onnettomat mustassa aukossa, jonka hän Blyn kartanosta loi.
Hekin hiipuivat.
Willoughbyn tyttäristä vanhempi, Blyn entinen rouva Lloyd,
oli nyt pelkkä ajatus ja pelkkä tunne.
Ei nainen, ei ihminen. Ei nimeä eikä kasvoja.
Pelkkää tarvetta ja yksinäisyyttä.
Sekä raivoa. Hänen kohtalonsa oli painajainen.
Sama kohtalo koski kaikkia Blyn vankeja, kuten ullakolle unohdettua Violan sisarta.
Tämä ei muistanut ketään sisarta, jota murhata tai jonka murhaamaksi joutua.
Sama kohtalo koski kaikkia onnettomia, jotka joutuivat Violan polulle.
Pysähdy. Seis!
Sama kohtalo koski assistenttia vuosisatoja myöhemmin.
Se koski niitäkin, jotka kuolivat Blyssa muista syistä.
He joutuivat Violan painovoiman otteeseen, vaikkakaan eivät hänen itsensä kynsiin.
Ei toivoa kenellekään, joka epäonnekseen kuoli Blyn tontilla.
Ei toivoa Blyn uhreille,
kuolivat he sitten kohtalon, pahuuden, sairauden tai toistensa takia.
Eikä ilmeisesti toivoa nuorelle au pairille,
joka kohdattuaan tämän mustan aukon monia epäonnisia kuolleita -
oli viimein astunut oman kohtalonsa polulle.
Tekstitys: Kaisa Innes