‎UN SERIAL ORIGINAL NETFLIX
‎Nu s-a mișcat.
‎Ești sigură? Nu-mi place treaba asta.
‎Nici mie.
‎Nu ne certăm, doar...
‎Nu înțeleg cum face asta parte din joc.
‎N-ar trebui să sângerezi în jocuri.
‎Vezi?
‎Vine.
‎Te-ai cufundat în vis?
‎Unde te-ai dus? ‎Dacă nu te supără întrebarea.
‎De ce nu?
‎Ne e prietenă.
‎- Nu! ‎- E îngrijorată. Uite!
‎Nici nu vă poate auzi.
‎S-ar simți mai bine dacă i-ați spune voi.
‎Haideți, e speriată.
‎Care e problema, Miles?
‎Ți-am spus deja, nu mi se pare normal.
‎Știi...
‎viața e ironică.
‎Uneori, ce pare greșit e corect, ‎și ce e corect pare greșit.
‎Dar asta e diferența ‎dintre copii și adulți. Perspectiva.
‎Acum vezi și tu.
‎Deja știu asta.
‎Ca pasărea de la școală.
‎Vezi tu... Fapta aia a părut greșită,
‎dar te-a adus acasă la Flora, ‎iar ea avea nevoie de tine.
‎Ai făcut ceea ce era necesar ‎ca să o protejezi.
‎Nu e același lucru.
‎Sigur că nu!
‎Să ajuți pe cineva să nu facă gălăgie ‎nu e la fel de serios.
‎Dar n-ați greșit cu nimic, bine?
‎Niciunul dintre voi.
‎- Nimic rău. ‎- E rănită.
‎Nu, nu e rănită. E doar...
‎speriată.
‎Încă nu știe, ‎dar nu are motiv să fie speriată aici.
‎Te rog, nu te speria.
‎Nu o poți cufunda în vis?
‎Într-un loc plăcut, ‎până se simte mai bine.
‎Unde ai merge?
‎Dacă ai putea alege ‎cea mai bună amintire a ta?
‎Nu e atât de simplu, Flora.
‎De ce nu?
‎Nu a mai cutreierat prin vis, nu?
‎E nevoie de antrenament.
‎Îți amintești?
‎E foarte deșteaptă.
‎Va învăța repede.
‎Mai repede decât mine, cred.
‎E diferit, Flora.
‎Nu e chiar la fel.
‎- ‎Moșteniri neprețuite. ‎- E...
‎- Adică... ‎- Moșteniri neprețuite.
‎Nu lipsesc, au fost furate.
‎E...
‎- Nu lipsesc. ‎- Spuneam...
‎- Au fost furate. ‎- ‎Eu...
‎- Moșteniri neprețuite. ‎- Aluneci.
‎Becs, rămâi cu mine.
‎Becs!
‎E în regulă.
‎E în regulă, copii. Cutreieră în visare.
‎Se va întoarce.
‎Important e...
‎să vedem ce facem ‎cu prietena noastră de aici.
‎Ar putea să ne dea bătăi mari de cap.
‎Trebuie să găsim o cale...
‎să o ajutăm.
‎Dar și... să facem cumva ‎să cutreiere și ea prin vis.
‎Nu vreți asta pentru ea?
‎Să învețe?
‎Nu!
‎Nu e întotdeauna confortabil,
‎și nu îmi prea place
‎când se întâmplă din senin,
‎dar, în restul timpului,
‎e absolut încântător!
‎O să-ți placă.
‎Dar... sunt vise diferite, nu?
‎E Hannah, la ușă.
‎Miles, am nevoie să repeți ‎întocmai ce îți spun.
‎Ce?
‎- Când bate din nou, am nevoie... ‎- Să bată?
‎Vorbește cu ea, dar nu-i deschide.
‎Repetă întocmai ce-ți spun.
‎Nu aud nimic.
‎Adică bătăi la ușă.
‎Nu!
‎Alunecă.
‎Ce să facem?
‎Nu știm niciodată când te vei întoarce.
‎Nu!
‎Asta îmi spui?
‎După atâta vreme, asta îmi spui?
‎Ia te uită!
‎Uită-te la tine!
‎Și uită-te la asta!
‎Ai ieșit?
‎Am ieșit.
‎- Pentru cât timp, de data asta? ‎- Pentru totdeauna.
‎Au spus că m-am vindecat.
‎Au spus că m-am vindecat ‎și sunt liberă să plec.
‎Nu aveam cu adevărat probleme mari, ‎dar iată-ne!
‎Ce vrei, mamă?
‎Doar o mână de ajutor.
‎Încerc să o iau de la capăt.
‎E greu.
‎Iar doctorii nu-ți dau nimic.
‎Nici măcar un bilet.
‎Nimic să arate că ești bine.
‎Petie, mi-e frică.
‎Dacă nu-mi găsesc o locuință...
‎Dacă nu-mi găsesc o slujbă...
‎Nu-mi rămân multe opțiuni.
‎Și unde să merg, dacă nu la tatăl tău?
‎El te-a trimis, nu-i așa?
‎Te-ar ucide dacă ar putea.
‎Pentru ce i-ai făcut.
‎Pentru ce i-am făcut eu?
‎O spune mereu.
‎Pentru ce i-am făcut eu?
‎Am spus că nu vreau ‎să apelez la tatăl tău.
‎- După tot ce a făcut? ‎- Nici să ajung pe străzi!
‎Ați exersat asta împreună?
‎Unde să mă duc?
‎La tatăl tău?
‎Pe străzi?
‎La șeful tău?
‎Mă șantajezi?
‎Însuși Lordul Henry Wingrave!
‎E uimitor cât de mult ai urcat.
‎Te-a stârnit, iar acum mă șantajezi.
‎Nu cred că știe ‎despre cazierul tău juvenil.
‎E sigilat, nu?
‎Ce ciudat că nu știe!
‎Nu am bani, mamă.
‎- Nu ești bogat, Petie? ‎- Nu.
‎Doar lucrezi pentru un tip bogat.
‎Iartă-mă dacă greșesc.
‎Moșteniri neprețuite. ‎Nu lipsesc, au fost furate.
‎Scuze, dar e același lucru pentru mine.
‎Dar moștenirile furate ‎sunt cea mai mică problemă.
‎Cum adică?
‎Dl Wingrave ne-a cerut un raport complet.
‎Se pare că dl Quint e un mare hoț.
‎A deturnat fonduri.
‎Evident!
‎Ți-a spus ceva, Rebecca? ‎Ți-a dat vreun indiciu?
‎Vi se destăinuia?
‎Știți, noi eram...
‎- Adică... ‎- Am înțeles. V-a zis ceva?
‎Eu...
‎Te rog, Rebecca! ‎Dacă știi ceva, trebuie să-i spui.
‎Nu... El a spus...
‎A spus că are niște bani.
‎Niște bănuți?
‎- Un sfert de milion de lire? ‎- Nu!
‎- A zis să-mi fac bagajul. ‎- Ce?
‎Da, ca să plecăm în America.
‎Strașnic!
‎A spus că are un plan ‎și că ne vom face o viață în SUA.
‎- Și toate astea aveau sens? ‎- Nu știam...
‎- Cu un salariu de majordom? ‎- Nu e majordom.
‎Nu v-a dat de gândit?
‎Nu, la cum puneți problema.
‎Sunteți sigură ‎că nu a spus de unde are banii?
‎- Nu. ‎- Nu sunteți sigură?
‎- Sau nu a spus? ‎- Nu a spus.
‎Nici măcar iubitei?
‎Doar să îți faci bagajul, ‎fără alte explicații?
‎Nu te pot ajuta.
‎M-aș fi așteptat să-i spună iubitei, ‎dacă îi păsa de ea.
‎- Nu... ‎- Dacă o iubea, îi dădea detalii.
‎Dar se pare că nu, fiindcă te-a abandonat.
‎Nu, n-ar fugi!
‎Ai dreptate.
‎Miles, ar trebui să fii în pat.
‎N-am putut să dorm.
‎Simt că n-o să mai dorm niciodată.
‎Am auzit ce a spus polițistul. ‎Eu și Flora am tras cu urechea.
‎Nu ai de ce să-ți faci griji. ‎Întoarce-te în pat.
‎Ai dreptate. Nu a fugit.
‎Hannah și polițistul nu ne-au crezut.
‎Ce n-au crezut?
‎Povestea despre monstru.
‎L-a luat un monstru. ‎A fost îngrozitor și credeam că e...
‎Dar e încă aici, deci e în regulă.
‎Mi-a spus să-ți spun să nu-ți faci griji.
‎Nu-ți face griji.
‎E încă aici.
‎Miles?
‎Miles!
‎De ce nu folosești un mixer, ‎să simplifici lucrurile?
‎Un mixer? Ți se pare că-s amator?
‎Mixerul strică moleculele de gluten.
‎Zău? Sărmanele molecule de gluten!
‎- Gătitul e chimie. ‎- Și curățatul podelelor.
‎O parte înălbitor, două părți apă ‎și mult lichid de curățare,
‎pentru aroma de lămâie.
‎Pe bune, folosește mixerul.
‎Ce e aia?
‎- Aluat. ‎- Crud?
‎Perfect! Mor de foame.
‎Nu poți grăbi geniul, Jamie.
‎Mixerul strică moleculele de gluten, ‎și nu se face.
‎Să ne ajute Dumnezeu ‎dacă moleculele de gluten nu-s perfecte!
‎Iar ține Owen ‎cursuri de fizică a gătitului.
‎Da, o prelegere bună.
‎E chimie.
‎- Cu siguranță. ‎- Poftim?
‎Bună, Rebecca!
‎Prânzul o să întârzie. ‎Ține de atomii de gluten.
‎Le spun copiilor.
‎Rămâi cu noi, să bem un ceai.
‎Ibricul încă e cald.
‎Copiii se descurcă singuri 15 minute.
‎Nu mi-e sete, mulțumesc.
‎Mă duc să iau aer curat. ‎E arșiță azi, nu?
‎Ce mai faci, gagico?
‎Ai venit să jubilezi?
‎Să-mi spui că m-ai avertizat?
‎Nu e doar un ticălos, ci și hoț.
‎Asta facem acum?
‎N-am venit să vorbesc despre el.
‎Cineva ar trebui să sublinieze ‎că e un moment mare pentru tine.
‎Un moment pe care l-ai tot așteptat.
‎A sosit în cele din urmă, ‎și ești prea bosumflată să observi.
‎Trebuia să-ți atrag atenția.
‎Mi-aș dori același lucru.
‎Despre ce vorbești?
‎Du-te și vorbește cu șeful-fantomă.
‎Cere-i stagiatura.
‎Toată drama asta, Quint, înșelătoria...
‎Ar trebui să te recompenseze.
‎Să te ajute să devii avocat.
‎Să te întorci la obiectivul tău ‎de dinainte să auzi de Peter Quint.
‎Asta...
‎Regret că suferi.
‎Nu meriți.
‎Îmi pare rău să te văd așa.
‎Dacă stă ceva în puterea mea să te ajut...
‎spune-mi.
‎Mi-ar face plăcere.
‎Mulțumesc.
‎Becs!
‎Ce?
‎- Unde naiba ai fost? ‎- Mai încet, te rog.
‎Ai spus să-mi fac bagajul!
‎- O să te audă. Te rog! ‎- Bine! Să mă audă!
‎- Să cheme poliția, pentru că ai furat! ‎- Știu...
‎Am spus că voi merge cu tine. ‎M-ai făcut complice.
‎Ai fi făcut infractor din mine, ‎și eu n-aș fi avut habar!
‎- Nu e așa. ‎- Ai plecat.
‎- Nu. ‎- Nici măcar un bilet.
‎- Niciodată... ‎- Nu m-ai iubit?
‎- M-ai mințit. ‎- Nu te-am părăsit.
‎Am fost aici, tot timpul ăsta.
‎Dar nu am putut...
‎Nu mă puteai vedea la început. ‎A trebuit să găsesc o cale.
‎Ca să mă vezi.
‎Îți trebuie o poveste mai bună.
‎- Mult mai bună. ‎- Becs, nu veni...
‎- Ți-e teamă că o să te plesnesc? ‎- Nu.
‎- Nu crezi că meriți? O meriți! ‎- Ascultă-mă odată!
‎Puțină răbdare!
‎Nu te-am părăsit, Becs.
‎Nu o voi face.
‎Nu aș fi plecat fără tine ‎și nu voi pleca, de asta sunt aici.
‎Îmi pare rău.
‎Îmi pare rău că am fost despărțiți,
‎nici nu știu cât...
‎Nu știu cât a trecut.
‎Cum adică?
‎- O să te supere. ‎- Să mă supere?
‎Sunt mai mult decât supărată.
‎Te rog, întinde mâna.
‎Ce? De ce?
‎Întinde mâna.
‎Te rog...
‎întreabă-te...
‎care e lucrul...
‎singurul lucru...
‎care m-ar ține departe de tine.
‎Eu...
‎Suntem liberi, dră Jessel?
‎Dră Jessel?
‎Rebecca?
‎Încă ești aici?
‎Ești bine?
‎Da, presupun.
‎- Copiii au adormit. ‎- Știu.
‎Îmi fac griji pentru tine.
‎N-am nimic.
‎Fracții?
‎Da.
‎Nu le suportam.
‎Flora se pricepe de minune.
‎Știi...
‎O prietenă mi-a spus ceva despre fracții
‎și despre... suferința după despărțire.
‎Aspectul matematic. ‎Cât durează să jelești.
‎Cât?
‎Jumătate din durata relației.
‎- Jumătate? ‎- Să te vindeci.
‎Jumătate din durata relației. ‎Pentru tine...
‎nu e atât de mult timp, nu?
‎Nu totul are perioadă de înjumătățire.
‎Corect.
‎Peter!
‎Peter?
‎Abia m-am abținut azi ‎să nu fug până aici.
‎E un chin să știu că ești aici, ‎iar eu sunt jos.
‎Știu.
‎Te văd în clasă.
‎Nu pot risca să mă arăt copiilor.
‎M-am gândit.
‎Ce-ar fi...
‎să o ducem la capăt?
‎Ce anume?
‎Să mergem în SUA.
‎Știu, doar...
‎Putem să o facem, ‎iar lumea să mă creadă țicnită,
‎dar am fi împreună.
‎Nu pot părăsi Bly.
‎Nu pot trece de capătul aleii.
‎Fie că merg sau alerg, în clipa...
‎În clipa când ajung la capătul moșiei, ‎mă întorc aici.
‎Înăuntru, în locul unde...
‎Îmi spui acum?
‎Cum s-a întâmplat?
‎Nu.
‎Ești chiar aici.
‎Și nici nu te pot atinge!
‎Nu te pot mirosi sau simți. ‎Nu e corect!
‎Nu e corect, la dracu'!
‎- Ești aici și te aud... ‎- Trebuie...
‎Taci, Becs!
‎Becs?
‎- Te rog! ‎- Peter?
‎- Du-te dracului! ‎- Ce?
‎Unde eram? Ce s-a întâmplat?
‎Nu știu.
‎Ce naiba?
‎Ce e asta? Auzi?
‎Am fost...
‎Brusc, am fost altundeva.
‎Cine bate?
‎Ce mi-ai făcut?
‎Ce e asta?
‎Nu!
‎Asta îmi spui?
‎Ești aici din nou.
‎Ia te uită!
‎Uită-te la tine.
‎- Uită-te la asta. ‎- Nu, destul. Ajunge!
‎Înapoi.
‎Trebuie să mă duc înapoi.
‎- Unde te-ai ascuns? ‎- Să mă ascund?
‎Arăți mai bine în ultima vreme. ‎Ai vorbit cu Henry?
‎Henry?
‎Despre slujba din Londra, cum am vorbit.
‎Cum să uit? Da.
‎L-am sunat.
‎Ziceai că o să-i faci o vizită.
‎M-am răzgândit.
‎- Ei bine? ‎- Ce?
‎Ce a spus?
‎Doar că o să se mai gândească.
‎O să se gândească? Pe bune?
‎Ce bou! Îți e dator.
‎Ești bine?
‎Da.
‎N-a mers.
‎Nu.
‎Pot să încerc și eu?
‎Peter nu se întorsese după ea.
‎O lăsase la granița moșiei Bly.
‎Miles, încetează!
‎Granița imposibil de depășit împreună.
‎Dră Jessel! Încetează, Miles!
‎Deși nu-i plăcea să se piardă ‎cufundată în amintiri...
‎măcar avea companie acolo.
‎Era cu el.
‎Peter?
‎Peter!
‎Becs!
‎Unde ai fost? ‎A trecut aproape o săptămână.
‎Îmi pare rău.
‎Am învățat. Am explorat.
‎- Ce? Unde? ‎- Aici, la Bly.
‎Am văzut lucruri. Am văzut...
‎Ai încredere în mine?
‎Trebuie să ai încredere în mine, ‎fiindcă am un plan.
‎Să fim din nou împreună.
‎Să ne atingem și să ne simțim gustul.
‎Deci...
‎Micile poticneli pe care le am ‎când mă cufund în vis...
‎Nu îmi prea place să alunec în visare.
‎Nici mie. Mereu mă tragi...
‎- Nu vreau. ‎- Știu.
‎Dar asta e treaba. E temporar.
‎E doar o clipă.
‎Dar dacă ar exista altă cale?
‎O cale...
‎prin care să fim împreună?
‎Întru totul?
‎- Cum? ‎- Asta e buba.
‎E ca acele clipe, poticneli,
‎dar, dacă va merge...
‎Ar putea fi pentru totdeauna.
‎Am fi doar noi doi...
‎împărțind o viață.
‎Nu înțeleg. Cum?
‎E simplu.
‎E mult mai simplu decât crezi...
‎dar depinde de tine.
‎Doar de tine.
‎De aceea clipele acelea nu țin mult.
‎De asta sunt tras afară.
‎Fiindcă nu m-ai invitat.
‎Trebuie doar să decizi ‎că e pentru totdeauna.
‎Permanent.
‎Eu... Cum aș putea...?
‎Nu știu...
‎Nu știu exact, dar cred că trebuie...
‎Cred că tu...
‎și eu...
‎trebuie să devenim noi.
‎Tu și eu.
‎O să ai grijă de mine, da?
‎Desigur.
‎Și vom fi împreună?
‎Vom împărți totul. Ca egali.
‎Promit.
‎Te iubesc, Peter.
‎Te iubesc, Becs.
‎Tu.
‎Eu.
‎Noi.
‎Ești bine?
‎Da, doar...
‎Să-ți arăt cât de frumoasă ești.
‎- Pot să văd? ‎- Nu.
‎Haide!
‎Vino încoace! Întoarce-te!
‎Eu...
‎m-am cufundat în amintire, nu?
‎- Da! ‎- Dar...
‎Credeam că vom fi împreună.
‎Dar suntem.
‎Peter.
‎Îi promisese că aveau să fie egali.
‎Dar ea era în siguranță, ‎cufundată într-o amintire a lor...
‎unde puteau fi împreună.
‎Iar el era singur.
‎Și își petrecuse ‎prea mult din viață singur.
‎Suntem noi, Becs.
‎Nu!
‎Flora, ce faci...?
‎La dracu'!
‎Gata. Totul va fi bine.
‎Ești bine.
‎A cui e?
‎Henry a zis că e a ta, dacă vrei.
‎L-am convins greu, dar sunt persuasiv.
‎Poți fi convingător.
‎O blană ca asta...
‎trebuie simțită pe piele.
‎Trebuie, măcar o dată în viață.
‎Nimic nu se compară.
‎Nu!
‎Nu asta, te rog!
‎Să-ți arăt cât de frumoasă ești.
‎Nu!
‎Te rog, nu asta! Nu amintirea asta!
‎Nu e o amintire, Becs.
‎Credeam că te va face fericită.
‎Dar așa a fost.
‎Tot alunecam în visare.
‎Știu.
‎- Știu. ‎- Fiindcă te-ai ascuns.
‎Tu te-ai ascuns de mine, ‎după ce am intrat în lac.
‎Iar eu mă tot întorc aici.
‎Să-ți arăt cât de frumoasă ești.
‎Fiindcă ai plecat.
‎Atât de frumoasă!
‎Ai plecat.
‎- După ce mi-a intrat apa în plămâni. ‎- Atât de frumoasă!
‎M-ai lăsat singură.
‎Nu asta mi-ai promis.
‎Nu asta am convenit.
‎Eu nu...
‎Nu am fost de acord.
‎- Frumoasă. ‎- Eu...
‎Frumoasă.
‎Am fost nevoit.
‎Ce?
‎Îmi pare rău.
‎Dar a trebuit să fac asta...
‎ca să fim împreună.
‎Ticălos nenorocit!
‎M-ai mințit! Ești un mincinos!
‎- Am fost nevoit! ‎- Nu!
‎Îmi pare rău, dar am fost nevoit.
‎- Și tu vei fi. ‎- Cum îndrăznești?
‎Vei înțelege.
‎Când...
‎Când îi cunoști pe ceilalți.
‎Când vezi ce se întâmplă cu noi.
‎Te rog!
‎Știu că există o cale de ieșire.
‎Tu ai dovedit-o. ‎Am dovedit că există o cale...
‎Cum?
‎- Te rog, nu acum! ‎- Cum?
‎Nu acum!
‎Cum? Cum ies?
‎O să-ți arăt.
‎Fir-ar să fie, sunt ocupat!
‎Nu!
‎Ia te uită!
‎- Uită-te la tine! ‎- Trebuie să facem asta iarăși?
‎Eram ocupat cu ceva important.
‎Mă îndoiesc de asta.
‎Îi cunoști pe ceilalți?
‎Se pare că merg în multe locuri, nu?
‎Becs, copiii.
‎Ei cutreieră prin amintirile frumoase,
‎prin cele mai călduroase momente.
‎Iar eu sfârșesc aici întotdeauna.
‎E așa de rău?
‎E un infern.
‎Parcă aș fi în Iad.
‎Păi, unde altundeva te-ai duce?
‎La început, m-am gândit...
‎că nu e atât de rău, doar...
‎Putea fi mai rău.
‎Aș putea fi acasă, cu tata.
‎Într-una dintre serile alea.
‎Dar am început să-mi dau seama ‎de ce aici e mai rău.
‎De ce ăsta e infernul.
‎Fiindcă pe atunci eram copil.
‎Nu înțelegeam ‎ce se întâmplă cu mine.
‎Nu știam ce înseamnă și...
‎Iar tu erai acolo.
‎Erai acolo și-mi spuneai că e normal.
‎Că ce îmi făcea el e normal.
‎Ai spus că sunt prostuț.
‎Asta mi-ai spus.
‎Dar eram inocent, nu?
‎Nu știam altceva.
‎Dar de data asta...
‎Știam, nu?
‎De data asta, ‎când te-am văzut la ușa aia...
‎M-am gândit la fiecare copil ‎care a petrecut noaptea la noi.
‎Și cum ai știut ceea ce știai,
‎dar nu l-ai oprit.
‎De ce nu l-ai oprit?
‎Te-ar omorî dacă ar ști unde ești.
‎Tu m-ai omorât, mamă.
‎Tu m-ai omorât, cerându-mi să fac asta.
‎Am făcut ce ai vrut.
‎Și asta m-a ucis.
‎Sper că știi asta, la culcare...
‎Că ți-ai ucis propriul fiu.
‎Dragule, nici nu știu că ești mort.
‎Dar eram...
‎Eram chiar...
‎ocupat..
‎...cu ceva.
‎Mulțumesc!
‎Flora, grăbește-te!
‎Grăbește-te! Nu te opri!
‎- Încetează! ‎- Te rog!
‎- Încetează... ‎- Imediat! Oprește-te, Flora!
‎- Nu! ‎- Trebuie să rămână aici.
‎Scuze!
‎Flora!
‎Zău așa?
‎Cum dispar o clipă, agiți copiii.
‎- Profiți... ‎- De bunele lor intenții!
‎Rușinos!
‎- Trebuia să mă avertizezi! ‎- Am fost nevoit.
‎- Nu-mi place când nu mă avertizezi. ‎- Știu. Îmi pare rău.
‎Regret. Nu am vrut să fac asta. ‎Nu se va mai întâmpla, bine? Promit.
‎Îți explic eu.
‎Peter?
‎Cât am...?
‎Te-ai întors.
‎Ești bine?
‎Te-ai întors.
‎Îmi pare rău.
‎Nu, e în regulă.
‎Și eu am alunecat.
‎Dar ne-am întors acum.
‎E aproape gata.
‎Trebuie dusă la capăt.
‎- Nu, e prea devreme. ‎- E momentul perfect.
‎Încă puțin. Să le mai dăm timp.
‎Nu mai avem timp.
‎- Îi va lua și pe ei. Nu mai avem timp. ‎- Despre ce vorbești?
‎Ei bine...
‎Despre asta am vorbit ‎în tot acest timp.
‎Acel lucru special,
‎ultimul lucru pe care vi l-am cerut.
‎Casa veșnică.
‎Exact!
‎Casa veșnică.
‎- A sosit timpul? ‎- Da.
‎De ce nu putem continua așa?
‎Poticnelile acelea nu sunt așa rele.
‎Știu, dar...
‎Eu și dra Jessel...
‎avem nevoie de ceva mai mult.
‎Am discutat despre asta, vă amintiți?
‎Darul special care ne va permite ‎mie și drei Jessel...
‎să vă fim cei mai buni prieteni, ‎pentru totdeauna.
‎Asta ne va salva.
‎Ne va salva de...
‎Știți voi.
‎Dar ai spus că...
‎Știu ce am spus, Miles.
‎Dar trebuie să ducem asta la capăt, bine?
‎Peter.
‎Am putea aștepta până când...
‎Până ce, Becs?
‎Până ne estompăm?
‎Până arătăm...
‎așa?
‎Pentru că asta se va întâmpla, Becs. ‎Asta se va întâmpla, Miles și Flora.
‎Vreți să pățim și noi asta?
‎Dra Jessel și eu?
‎Nu, sigur că nu.
‎Asta pățesc toți cei care mor ‎aici, la Bly.
‎Dar ne puteți ajuta.
‎Voi...
‎Voi doi ne puteți salva.
‎Ne veți ajuta să scăpăm, ‎cu jocul despre care am tot vorbit.
‎- Evadarea? ‎- Da, Evadarea.
‎Încă nu sunt sigură că e o idee bună.
‎Dră Jessel,
‎promiți că e o idee bună?
‎Flora, eu...
‎Știu că e înfricoșător, dar...
‎nu mai avem timp.
‎Miles, eu am nevoie de ajutorul tău,
‎iar dra Jessel are nevoie de Flora.
‎Nu-i așa?
‎E ușor.
‎Trebuie doar...
‎să vă concentrați cât de tare puteți.
‎Gândiți-vă la voi, la mine,
‎apoi la noi.
‎Gândiți-vă la noi, cât de tare puteți.
‎Nu aveți motiv de grijă.
‎Fiindcă veți fi cufundați în vis.
‎În casa veșnică, cum v-am spus.
‎- Cu mama și cu tata. ‎- Exact!
‎Cu mama și tata.
‎Promiți?
‎Vom cutreiera alături de mama și tata?
‎Așa e.
‎Vom fi cu mami și cu tati
‎și nu se vor estompa, nu?
‎Nu vor păți asta.
‎Fiindcă au murit altundeva.
‎Își vor păstra fețele, la fel și voi.
‎Și veți fi fericiți.
‎Apoi toată lumea va fi...
‎- Promiteți? ‎- Promitem.
‎Acum, gândiți amândoi, ‎cât de tare puteți...
‎Flora...
‎uită-te la dra Jessel, iar tu, Miles, ‎uită-te la mine și concentrați-vă.
‎Și dra Clayton?
‎- Ce va păți? ‎- Nimic rău.
‎Nimic rău, îți promit.
‎Vezi, dră Clayton? ‎Nu ai de ce să-ți faci griji.
‎Mă duc la casa veșnică, să fiu cu mama.
‎Totul va fi... absolut încântător.
‎Nu!
‎Da, așa e.
‎- Du-te la dra Jessel. ‎- Nu!
‎Nu cred...
‎Nu va mai fi durere.
‎Nici tristețe, niciodată.
‎Gata cu școala și cu bătăușii.
‎Mă voi ocupa eu.
‎O să preiau totul.
‎Nicio suferință nu te va mai atinge, ‎pe vecie.
‎Vei fi cu mama și cu tatăl tău...
‎într-un loc sigur.
‎Cu doi oameni care te iubesc enorm.
‎Enorm!
‎Asta te face ‎cel mai norocos om din lume.
‎Cea mai bogată persoană.
‎Mi-aș dori...
‎Aș vrea eu să fiu atât de bogat!
‎Fie-ți milă de mine!
‎Fii un băiat bun.
‎Nu!
‎Tu.
‎Eu.
‎Noi.
‎Nu!
‎- Nu! ‎- Noi.
‎Nu!
‎Becs.
‎Becs, tu ești?
‎Doamne! E așa de ciudat, nu?
‎E foarte ciudat.
‎Doar...
‎- O simți? ‎- Da, puțin.
‎Miles e...
‎E doar o șoaptă.
‎În depărtare.
‎Dani! Copii!
‎Trebuie să scăpăm de asta.
‎Becs, te pot lăsa să te ocupi de ea?
‎Încă nu știu de ce trebuie.
‎Pentru că știe.
‎E în regulă.
‎Acoperă-i gura și mă ocup eu.
‎Flora! Miles!
‎- Nu! ‎- Vin!
‎Mă întorc. Nu pleca nicăieri.
‎Miles!
‎Aici erai! Unde e toată lumea?
‎Hannah, frumoasa mea...
‎Am o surpriză pentru tine.
‎Vii cu mine?
‎Bine, dar unde mergem?
‎Îți arăt eu.
‎Vino!
‎Unde mergem?
‎Știi tu...
‎Mă întrebam ce te face atât de specială.
‎Știu că e dezorientat la început, ‎dar tu...
‎- Chiar ai îngreunat lucrurile. ‎- Poftim?
‎Hălădui fără noimă, zi după zi.
‎Faci curățenie și-ți imaginezi ținute noi, ‎de parcă nu s-a întâmplat nimic.
‎Am crezut că ești doar încăpățânată, ‎dar nu e doar asta, nu?
‎I-am întrebat pe ceilalți. ‎Au spus că e nevoie de un declic.
‎Toți suntem pe timpul nostru, ‎în afară de tine.
‎Tu continui să visezi.
‎Apoi mi-am dat seama ‎de cine îmi amintești.
‎Despre ce vorbești?
‎Aproape am ajuns. O să vezi.
‎Mă gândeam la un desen animat ‎de când eram mic.
‎- Ei bine... ‎- Wile E. Coyote.
‎Regret să-mi amintesc, maestre Miles, ‎dar încă ești mic.
‎Ți-l amintești pe Wile E. Coyote? ‎Mereu același lucru.
‎Fugea peste marginea prăpastiei, ‎fără să cadă.
‎Și continua așa.
‎De asta îmi amintești, Hannah.
‎Ai trecut peste margine,
‎dar nu te-ai oprit.
‎Ai continuat.
‎Faci curățenia.
‎Îți imaginezi noi ținute și cercei, ‎tot tacâmul.
‎- Ce tot îndrugi acolo? ‎- Faza e...
‎Când Wile E. Coyote se uita în jos...
‎atunci cădea.
‎Doar când se uita în jos.
‎Trebuie să te uiți în jos, Hannah.
‎Și vei înceta cu fantezia asta.
‎Cazi odată, în orice vis ai tu chef,
‎cât timp fața îți dispare, ‎ca o amintire uitată.
‎Nu fi absurd! Haide!
‎- Să intrăm. ‎- Nu.
‎M-am săturat până peste cap
‎să te privesc cum umbli ca găina fără cap.
‎Nu, trebuie să fii pusă la locul tău.
‎Trebuie să te uiți în jos.
‎Nu!
‎Beep, beep!
‎E o oportunitate să mă perfecționez.
‎La Paris, eram ajutor de bucătar. ‎Doar tocam legume.
‎Aici aș găti singur.
‎Aș putea învăța multe.
‎Veți găti pentru doi copii.
‎Nu cred că asta căutați.
‎Miles are șapte ani și e pretențios.
‎Flora are cinci ani. E o scumpă, dar...
‎Miles nu mai e.
‎Poate nici Flora.
‎Și nu pot face nimic în privința asta...
‎fiindcă sunt moartă.
‎Doamne!
‎Cum m-am descurcat?
‎De minune!
‎Mi-a spus să mă prefac.
‎Nu o mai vedea.
‎Mi-a spus ce să spun.
‎Dezleag-o repede, Flora.
‎Încă nu înțeleg.
‎Credeam că ne jucăm.
‎- Am crezut că ai nevoie să te ajut. ‎- Nu, Flora.
‎Nimeni n-ar trebui să aibă nevoie ‎de atât de mult ajutor de la altcineva.
‎Miles?
‎E prea târziu.
‎E prea târziu, dar nu și pentru ea.
‎Ia-o de aici.
‎Du-o cât mai departe de casa asta.
‎Haide, repede!
‎Mulțumesc!
‎- Și Miles? ‎- E în regulă. Trebuie să plecăm.
‎- Unde mergem? ‎- Nu știu, oriunde altundeva!
‎Nu! Nu-mi place jocul ăsta!
‎- Nu plec! ‎- Flora!
‎Nu mă poți obliga!
‎- Miles, unde ești? ‎- Trebuie să plecăm!
‎Subtitrarea: Șerban Dudău