PŮVODNÍ SERIÁL NETFLIX
Přišla pošta.
- Děkuji. - Prosím.
Lord Wingrave upřednostňoval svou kancelář před pohodlím svého londýnského bytu.
Ve dne v noci se tam uvěznil ve své práci,
ve své noční rutině,
dokud se v ní nepohřbil.
Dokud v něm nezbylo místo pro nic jiného.
Dokud se necítil…
nejvíc sám sebou.
V dobrém i zlém.
Volala vychovatelka.
- A? - Jen co je nového.
Chtěla informovat o dětech.
Jak se mají děti?
Říká, že jsou v pořádku, ale má obavy.
Ráda vám poskytne podrobnosti, pokud byste s ní chtěl mluvit.
Říká, že se něco děje,
nic znepokojivého, ale…
něco, o čem byste možná rád slyšel.
Není třeba.
Jsem rád, že děti jsou v pořádku.
Jistě.
Přeji pěkný víkend.
Děkuji.
Dneska skotskou nebo bourbon?
Tak tedy skotskou.
Charlotte!
- Jdu pozdě? - Jdeš včas.
- Včas? - Je blízko, ale zatím nic.
Díky bohu. Charlotte, jsem tady!
Nemyslím, že jí na tom teď moc záleží.
- Rodí dost předčasně. - To se stává.
- Kdybych to věděl, neodjel bych. - No, zvládl jsi to.
Nikdy bych nezmeškal narození své dcery. Nikdy.
- Co nemocnice? - Bylo rychlejší, aby přišel doktor.
- Měl jsi ji vzít do nemocnice. - Ta je dvě hodiny odtud.
- Doktor jen 40 minut. - A Miles?
- Je v pořádku. Spí. - Dobře.
Jsem tu, zlato.
Tady jsi.
Holky moje.
Jak se vám vede?
Tak brzy ráno tě tu nevídám.
Jo, já věděla…
Vím, že ve čtvrtek začínáš brzy.
Tak jsem ti přinesla kafe.
Vy Amíci a to vaše kafe.
Třeba ti bude chutnat.
Na zdraví.
Kafe mi taky moc nejde.
Jaký jsi měla týden?
V pohodě.
Jo…
Děti jsou poslední dobou zvláštní.
Vlastně všechno.
A bez Owena.
Bez tebe.
Hannah vidím čím dál míň.
Asi někam chodí.
Sama.
Někdy se otočím a je pryč.
Lidé někdy potřebují být sami.
Vstala jsi jen kvůli tomuhle?
Ne.
Čekala jsi, až se vrátím.
Věděla jsem, že se dnes vracíš, ale…
není za tím žádný zvláštní důvod.
Děcka jsou vzhůru?
- Ne, spí. - Tak tys jen tak vstala za rozbřesku,
přešlapovala v kuchyni a uvařila příšerný kafe,
abys mě v šest ráno přišla pozdravit, aniž bys k tomu měla důvod?
Poppins, ty koketo.
Fajn.
Nelíbí se mi, jak jsme to nechaly.
A to je jak?
Špatně.
A chtěla jsem…
začít dělat něco správně.
Tak mě napadlo, že začnu u kafe.
Jsi si tím jistá?
Protože vždycky když se tě zeptám,
máš ten protivnej zlozvyk uskakovat, jako bys viděla švába.
Možná je to tak lepší.
Mám tě ráda.
Ale i svůj život mám ráda takový, jaký je. Pěkně nudnej.
Jo, to bych nechtěla narušit.
Všechno musí zůstat pořádně nudné,
že?
Hele, v Bly je hospoda, ne?
Jo.
Šla bys na drink?
Pryč od domu.
Pryč ode všeho.
To by mohlo být docela nudný, ne?
Hrozně nudný.
Požádala bych Hannah, aby pohlídala děti.
A ty a já…
si dáme nudnej drink…
v nudný hospodě…
a uvidíme, kam nás to zavede.
Ty víš, že žiju nad hospodou, že?
Už jsem ti to řekla, ne?
Mám menší byt.
Přímo nad tou nudnou hospodou.
Floro!
Hej.
Co to děláš?
Necítím se dobře.
Jak dlouho tu jsi?
Právě jsem se probudila.
Nevím.
Ahoj.
Milesi?
To jsi ty?
Počkej!
Kdo jsi?
Slyšel jsi mě?
Já jsem Flora.
Mami!
Co se děje?
V mém pokoji je malý kluk.
Milesi!
- Proboha. - To není Miles.
Není. Je to…
Strýčku Henry?
Ahoj, Floro.
Co tady děláš?
- Včera večer jsem se nevrátil do města. - Strýček Henry tu přespal.
V pokoji pro hosty.
A právě jsem přišel říct dobré ráno.
Ano.
A slyšel jsem, že máš někoho v pokoji.
Pojďte, uvidíte! Rychle!
Vidíš? Nikdo tam není.
Teď ne,
ale byl.
Určitě tam byl.
A přestaň říkat, že ne.
Tak jo, byl.
Byl tam malý kluk, říkáš?
Malý jako já.
Tak malý nikdo určitě není.
No, jestli je tu malý kluk
a ty jsi jediná, kdo ho vidí,
možná by se chtěl kamarádit.
Ne, něco s ním je.
Nemá hotový obličej.
No ne.
A nemá ani pusu.
Tak to bude velmi dobrý posluchač.
A u kamaráda není téměř nic důležitějšího.
Přesně tak.
A jestli slyší, možná by si rád poslechl tvé příběhy.
Ale jak může být můj kamarád,
když mi nemůže říct své jméno.
Možná bys mu nějaké mohla dát.
Můžeš mu dát jeho vlastní příběh.
Ve tvém věku jsem měl taky kamaráda.
Vlastně v tomto domě.
Byl to voják…
a já se ho moc bál,
dokud jsem mu nedal příběh.
Byl šťastný, když jsi mu ho dal?
Ano, byl.
Možná bych mohla udělat to samé.
Dát mu příběh.
Ty jsi moje hodná holka.
Kdy se táta vrátí ze Skotska, mami?
Brzy, zlatíčko.
Tohle je zvláštní.
Vážně?
Myslím…
protože…
Asi je to proto, že jsem moc stará.
Že?
Ano, předpokládám že ano.
Mám pocit, že bych měla být menší.
No, vlastně by ti mělo být pět let.
Bylo ti pět, když se tohle stalo.
Tak proč mi není pět?
Není mi pět, je mi osm.
Proč mám nesprávný věk?
Ty víš proč, ne?
Protože je to vzpomínka.
Přesně tak.
Zase jsem upadla do vzpomínek.
Ano.
Tohle se děje čím dál víc,
že?
Ano.
Pořád upadávám do různých vzpomínek…
a pak si to uvědomím,
a bude po všem, jakmile…
Vzbuď se.
Hej.
Hej, tys…
Tys usnula.
Jen jsi…
Co se stalo?
Nevím.
Omlouvám se.
Mám teď slabou chvilku.
To je dobrý, my…
My se chceme ujistit, že jsi v pořádku.
Co jste dělaly?
Povídaly jsme si.
Mluvily jsme o tom, jak jsi šla ven.
Včera večer.
A…
A ty…
No, zdálo se, že jsi omdlela,
ale…
už se cítíš líp?
Jsem dost unavená.
Chtěla bych spát.
Ale snít…
nevzpomínat.
Tentokrát snít.
Dobře.
Volá slečna Claytonová. Říká, že Flora je náměsíčná.
A je v pořádku?
- Nevím. - Jestli je v pořádku, je to vše.
A jestli ne?
Jestli ne, tak proč nezavolá doktora?
Ano, pane.
Rezidence Flory.
No ahoj, Floro.
Tady strýček Henry.
Ahoj.
Jak se máš, zlatíčko?
Je tvoje matka…
Co je s mámou?
Chci říct…
viděla jsi zase toho malého kluka?
Ne, ještě ne.
To nevadí, ne?
Už pracuješ na jeho příběhu?
Snažím se.
Ale táta říká, že je to plod.
Prosím?
Říká, že je to speciální plod. Nic víc to není.
Plod, říká.
Mé fantazie.
No, řekni tátovi, že i výplody potřebují příběh.
Řekni mu to sám.
Tati, volá strýček Henry!
Co?
Vydrž.
Říká, že i výplody potřebují příběhy.
Díky, zlatíčko.
O co jde?
Ahoj, už jsi zpátky.
Ano. Jen na chvíli.
Minulou noc jsem přiletěl z Glasgow.
Bylo to náhlé rozhodnutí, ale o případ se neboj, zítra se vrátím.
Výborně.
Děti jsou určitě nadšené, že tě vidí.
Jak jsi to věděl?
Co?
Že jsem zpátky.
Nebo… Proč voláš?
Hledal…
Hledal jsem tě. Já…
Zkoušel jsem Glasgow, a nemohl tě najít…
Říkal jsem si, že Charlotte bude vědět, jestli jsi vyměnil hotel.
Ne, pořád jsem…
No, našel jsi mě. Co se děje?
No, já…
Vlastně jsem si zodpověděl na otázku,
zatímco tady spolu mluvíme.
Už jsem to vyřešil.
No, tak…
Výborně.
Jo.
Šťastnou cestu.
Do hajzlu.
Nevím, před kým se schováváš.
Klidně pojď dál.
Tak…
dnes jsme se rozhodli pro skotskou i bourbon.
A k tomu ročník ’62.
Určitě si to můžeme ještě dovolit, poté co tě Peter oškubal?
To sotva.
Co je čtvrt milionu a Milesovy peníze?
Koneckonců, nejsou tvoje.
Všechno jsem nahradil.
Ty to víš.
Nevím, proč se obtěžuju ti to vysvětlovat.
Víš všechno.
Ona už teď asi spí.
Zase to zvedne kuchař nebo hospodyně.
Nebo ta roztomilá Američanka.
Ty hovory je děsí.
Ty to víš.
Spolek pro vzdělání.
Už by jim to mělo docvaknout.
Měli na to roky.
Mohla by se o to postarat recepční.
O tohle a veškerou jeho komunikaci.
Zvládnu to sám.
Mohla by poslat oznámení o smrti a zastavit příchozí poštu.
Mohla by poslat tucet.
Mohla by poslat oznámení, kdykoli něco přijde,
aniž by tě tím obtěžovala a nemusel bys o tom ani vědět.
Zvládnu to sám.
Chceš se o to postarat, aby to nedělal nikdo jiný,
protože pokaždé když pošleš oznámení o smrti,
svět, ve kterém můžeš předstírat, že tvůj bratr žije, se trochu zmenší.
Že?
Nepředstírám ani hovno.
Tak si zapiš adresu z téhle obálky,
napiš oznámení o smrti Dominica Wingrava
a pošli ho.
Jak je jí?
Celý den prospala.
Horečku nemá. Pořád ji měřím.
Chudinka, musí být vyčerpaná.
Odpoledne jste nám chyběla.
Kam jste utekla?
Nejsem si…
No, byla jsem tu někde kolem.
Co to o mně vypovídá? Odpoledne si skoro nepamatuju.
- Když se zítra nezlepší, zavolám doktora. - To zní rozumně.
Volala jsem Henrymu, ale…
neozval se mi.
Nerozumím tomu.
Jak může člověk…
Jsou jeho jediná rodina.
Henry už není sám sebou.
Moc ne. Chci říct…
Už dlouho není sám sebou.
Od doby, co Charlotte a Dominic vyrazili na tu cestu.
Nikdo z nich se nevrátil.
Očividně Charlotte a Dominic, ale…
ani Henry, abych byla upřímná.
Všichni tři jsou…
pryč.
Jdete dolů?
Za chvilku.
Tak jo.
Můžeme jít o víkendu. Bude tam Patrick Swayze.
Jo, na koncertu.
Ty jsi ještě tady?
- Ano. - Jo, umýval jsem nádobí.
A byl jsem o to požádán.
Kdo tě o to mohl požádat?
Nesahej na to.
Znesvětíš to.
Ahoj, myslela jsem, že už jsi odjela.
Byla jsem na půl cesty a řekla si: „Těžký den.
Možná by se Poppins chtěla trochu nudit.“
Co ty na to?
- Děti… - O ty už se někdo postará.
Já to tady zvládnu.
Běžte si to užít.
- My to tady zvládneme. - Ano.
Noční můry, bubáky a příšery pod postelí potrestáme rychle a spravedlivě…
u nezaujatého soudu.
Tak pojď.
Kam…
Kam jdeme?
Vedeš mě sem, abys mě zabila?
Mluv dál a možná to udělám.
No…
i na takhle velkém pozemku není moc tajných míst.
Ale tenhle je speciální.
To je nádhera.
- To jsi zasadila ty? - Jo.
To je povijnice.
V Anglii se těžko pěstuje.
Jo, ale…
stojí to za to.
Vážně?
Nebo ne?
Tahle rostlina kvete jen dva měsíce v roce a jen v noci.
Každé poupě jen jednou.
Tyhle květy do rána zvadnou.
Zítra večer rozkvetou další a pak zvadnou.
Za tři týdny odumře celá rostlina.
A na jaře ji budu muset vysadit znovu.
To je dost práce pro květinu, co kvete jen jednou.
Tak mi připadají lidé.
Vyčerpávající úsilí…
a skoro nic z toho.
Všichni?
Všichni.
Dokonce i ty.
Dokonce i já.
Hlavně já.
Napadlo mě, že ti ušetřím trochu úsilí.
Přeskočím na konec.
Risknu to.
Proč ne?
Tak poslouchej, jo?
Dobře.
Máma byla Louise.
Táta byl Dennis.
Dennis potkal Louise, když jí bylo 18.
On měl 24.
O rok později přišlo naprosté překvapení, můj bratr Denny.
A já… asi o něco menší překvapení.
Táta začne dělat v uhelném dole. Je tam víc peněz.
Trochu víc,
ale sotva je doma a Louise, no…
Louise je doma s dětmi, ale v podstatě je sama dítě.
Dítě se dvěma dětmi a manželem 600 metrů pod zemí.
Tak dělá, co dělají děti.
Hraje si.
Takže táta je pod zemí a máma je pod nějakým chlapem a…
v uhelném dole…
Na co myslím nejvíc, teď když jsem starší…
Nejsou tam rostliny.
Žádný život.
Víš, tihle chlapi…
Pošleme je do tohohle temného svinstva, aby vykopali něco mrtvého.
Tak mrtvého, že jsou z toho jen hroudy mrtvol,
tak staré a bez života, že doslova shoří.
A to byl jeho život.
Zatímco ona dělala vše, aby se cítila naživu.
Ta smrt, ta temná prachová smrt, je po celé jeho tváři,
na rukách a v plicích, když vyjde ven.
V jeho světě není jediný list, větev, ani kytka,
a když z toho hrobu konečně vyleze…
konečně vyleze do země živých…
smějí se mu.
Smějí se, protože celé město ví, že ten novorozenec,
můj mladší bratr Mikey, není jeho.
Dennis si strčí hlavu do sazí
a oni ho chválí za jeho loajalitu,
zatímco se mu smějí, že je paroháč.
Moji matku Louise – nazývejme věci pravými jmény – nazvali děvkou.
I její dceru.
Ve škole, na ulici.
A dojde to i domů.
Přidá se i malý Denny.
Aby si zachránil vlastní kůži, obviní všechny ženský v rodině…
a v ’67 Louise vezme kramle.
Uteče.
Já přijdu ze školy, Mikey je doma…
sám…
a řve jako pavián.
Je ještě mimino,
a nechápe, co udělal špatně.
Snažím se o něj pečovat.
Jsem jen dítě.
Děti nemohou vychovávat děti.
Zapomínám.
Jako sledovat hrnec, když se vaří.
Jednou se stala nehoda.
Přišla sociálka a rozdělila nás.
Táta se snažil. Strávil tak dlouho pod zemí, že nevěděl, co s dítětem, natož…
se třemi.
Tak zmizel do dolu.
Šla jsem k pěstounům.
Jen banda zatuchlých, zvrhlých chlapů se zahořklými manželkami,
co si chtějí vydělat pár liber za péči o místní zmetky.
Brzy nato jsem odjela do Londýna.
Tam jsem se dostala do malérů.
Odseděla si pár let.
A tam začínám zahradničit.
Pilná práce pro zahálčivé ruce.
Ale miluju to.
Miluju.
A pak je vidět,
že lidé…
za to nestojí.
Ale rostliny…
dáš do nich lásku,
úsilí
a živiny…
a vidíš, kam to jde.
Sleduješ, jak rostou…
a dává to smysl.
Takže tak.
Všichni jsou vyčerpávající.
I ti nejlepší.
Ale občas…
jednou za zatracený uherský rok…
někdo…
jako tahle povijnice, může za to úsilí stát.
Hele, já vím, že bojuješ.
Vidím to.
Vím, že v sobě nosíš vinu, ale vím i to, že ty nerozhoduješ, kdo bude žít a kdo ne.
Promiň, Dani, ale ne.
Člověk je organický.
To je fakt.
Je nám souzeno zemřít.
Je to přirozené…
krásné.
Všechno se rozpadne a znovu povstane a zase se rozpadne.
Každá živá věc roste z něčeho, co umírá.
Necháme za sebou životy, které nás nahradí.
Život se obnovuje a recykluje a tak pořád dál.
A to je mnohem lepší než život, který je drcen…
hluboko ve špíně…
do kamene, který při dostatečném stáří bude hořet.
Je mnohem lepší vidět lístek a květinu.
Necháme za sebou životy, které nás nahradí.
Jako tahle povijnice.
V té smrtelnosti leží veškerá její krása.
Drahý…
Co s tím uděláme?
Nevím.
Opravdu nevím.
Je to všechno?
- V autě je ještě jeden díl. - Přinesu to.
Panebože!
Co jsi to udělal?
Našel jsem jednoho pána v Sussexu, který je vyrábí.
Je to…
Je to dost podobné.
Nedalo se to udělat přesně.
Ta se z toho pomine.
Promiň, že nebudu na oslavě.
- Snad si to tímhle vyžehlím. - Je jí šest, všimne si jen dárků.
Tady ne.
Donesu ten zbytek.
Možná bychom to mohli až do oslavy schovat ve studovně.
Dobrý nápad.
Zlato, podívej, co přinesl tvůj bratr.
Je to senzační.
Promiň, že nebudu na oslavě. Víš, jak to je.
- Zavolám ti z Berlína. - To zní skvěle.
Panebože!
Co…
Co tady sedíš ve tmě?
Chci si dát před spaním něco malého.
Extra energie.
Ráno ten poprask začne.
Všechny ty děti pobíhající kolem.
Taky by sis měl odpočinout. Jdeš do postele?
Flořiny narozeniny…
mě přiměly přemýšlet…
jaká to byla zvláštní noc.
Opravdu?
Moc si toho nepamatuju.
Krása porodu.
Prý se na to má zapomenout.
Jakási chemická látka v mozku.
Jedině tak by ženy měly další.
Narodila se tak předčasně.
Ano.
Jo.
Dost mě to překvapilo.
Ale na dítě narozené předčasně…
nebyla tak malá, jak jsem čekal.
Matematicky to nevyšlo, co?
Nevím, co tím myslíš.
Kdyby se nenarodila předčasně,
ale ve správný čas, tak by to matematicky nevycházelo.
Musela se narodit předčasně, že?
Jinak by to znamenalo, že byla počata v srpnu.
Když jsem byl v Rusku.
Šest let.
Trvalo mi šest let, abych to spočítal.
Asi jsem nechtěl, že?
Byl jsem hodně pryč, že?
Zjevně…
Takhle velký dům…
Jen ty a Miles.
Osamělá.
Miluješ ho?
Vychovatelka už si ani nepamatovala, kdy naposledy tak dobře spala.
A možná tak dobře ještě nikdy nespala.
Floro!
Floro, co to děláš?
Kde to jsem?
Co se děje? Jsi v pořádku? Zase jsi náměsíčná?
Já ne…
Nevím, asi jsem zase upadla do vzpomínek.
Tak pojď. Jdeme dovnitř.
Proč se to pořád děje?
Moc se omlouvám za potíže.
Šla jsem se jen projít, nechtěla jsem vás vyděsit.
Půjdeme na snídani?
Neskutečně umírám hlady.
Omlouvám se, že ruším.
Volala slečna Claytonová. Už zase.
- Myslím, že byste… - Byl někdo zraněn?
Potřebují sanitku?
Ne, tak jednoduché to není.
Už jsem vám to říkal! Jsem nedostupný, ledaže se někdo zranil!
Zatraceně.
Fajn.
Zavolejte jí zpátky.
Hej.
Co to má znamenat?
Dej je do auta, prosím tě.
To znamená, že kancelář ti zůstane.
O čem to mluvíš?
Nic z toho už nikdy nechci vidět.
Asi sis myslel, že jsem úplný idiot.
Totální idiot.
- Já… - Děti jen zřídka dodržují časový plán.
Ale poslouchej…
a tohle je ta důležitá část.
Je to moje dcera.
Po všech stránkách.
Když si odře koleno,
zakřičí ze zlého snu…
Budu to já.
Poprvé když jí nějaký kretén zlomí srdce…
Já ji budu utěšovat.
A až požádá svého otce, aby ji dovedl k oltáři…
budu to já, ne ty.
Rozumíš mi?
Neřekla ti to?
No podívejme. Jsem u toho, když ti to konečně došlo.
Přemýšlel jsem.
Přemýšlel jsem, jaké je to správné slovo.
A lepší slovo než „vykázán” mě nenapadá.
Je to těsné.
Má to zuby.
Ale asi ne dost.
A to prozatím stačí.
Jsi vykázán, bratříčku.
Vykázán z mého domu.
Vykázán z přítomnosti mojí ženy a dětí.
Vykázán.
Bratra už nemáš.
Nebo neteř.
Nebo synovce.
Nikoho.
Jenom sebe.
A ty, Henry…
tvé pravé já…
je proradný zloduch.
Groteskní démon, že?
Lituju tě.
Protože s ním musíš žít.
Musíš žít sám se sebou.
Je to zasraný, ksichtící se, odporný monstrum.
Není to tak?
Jak daleko je Indie?
Je dál, než si myslíš, ale blíž, než se zdá.
Vím, na co myslíš, ale nedělej si starosti.
Bude to v pořádku. Je to jen na pár týdnů, zlatíčko.
Můžu jet s vámi?
Pár týdnů je strašně dlouhá doba,
a já tu nechci být sama s Milesem a paní Groseovou.
Tady je to.
Tomuhle se říká talisman.
Vyráběla jsem je.
Občas je pořád vyrábím. Starý zvyk.
Začala jsem s tím ve tvém věku.
- Co to dělá? - Chrání lidi a činí je šťastné.
Zase se to děje…
že?
Co?
Ve skutečnosti tu nejsem.
Jsem moc stará.
Matematicky to nějak nevychází.
Přesně tak.
Zase jsem upadla do vzpomínek.
Upadla jsi do bezpečí.
Chybíš mi, mami.
Zlatíčko moje.
Měla by ses teď probudit.
- Pamatuješ si je? - Pamatuješ.
Bylo to na jaře.
Přidáváš si podruhé.
Jak se láduje.
Vy jste…
Co to děláte?
Floro!
Hej!
Večeříte beze mě.
Cože?
- Co? - Jedla jsi u sebe v pokoji.
- Owenovu polévku. - Byla mimořádná.
To si nepamatuju.
Nezdá se mi normální.
Zdá se v pohodě.
Ale je divná.
Tahle hra se mi nelíbí.
To nic.
Nelíbí se mi to!
To je nejspíš tvůj strýc.
Všechno bude v pořádku, Floro. Neboj.
Haló?
Další blbej vtip.
Vážně si myslíš, že ti to jednoho dne zvedne?
Začíná to být smutné.
Nemá to smysl.
Možná ti to zvedne jedenkrát z deseti pokusů.
Možná uslyšíš, jak říká: „Rezidence Flory.“
To těžko.
Mezitím…
si všichni myslí, že jsi nějaký úchyl, co dýchá do telefonu.
Jen nějaký pošuk.
Je to ubohé.
A je to tady zase.
Není to sice skutečné, ale stejně bys to měl vyřídit.
Promiň, že jsem přišla.
Byla jsem poblíž a…
Nebyla jsem poblíž.
Něco jsem si vymyslela. Nemám moc času.
Co tady děláš?
Byl jsem…
Vlastně ani nevím.
Promiň.
- Flora. - Moc mě to mrzí.
Měla jsem ti to říct.
Měla jsem udělat spoustu věcí jinak.
Dnes večer odjíždíme.
Do Indie.
Na pár týdnů.
Byli jsme tam na líbánkách.
Aha.
Chci se rozloučit.
- Charlotte. - Vážně.
Chci, aby to fungovalo.
Můj manžel, moje rodina.
Musíš to slyšet ode mě…
proč jedu na tuhle cestu.
Můžu to napravit.
Ale nemůžu odejít bez…
Miluji tě, Charlotte.
Já vím.
Jde o víc než o lásku.
O mnohem víc.
Pokud ti to nevadí, přeskočím na mou oblíbenou část.
Ne, prosím.
To bolí. To fakt bolí.
Chci to znovu vidět.
- Ne. - Tu noc, kdy jsme se potkali.
No tak.
Zvedni to.
- Ne. - Ale musíš.
To přece víš.
- Nechci. - Ale vždycky to uděláš.
Není čeho se bát. Ty víš, kdo to je.
Je to britský konzulát v Indii.
Ne, prosím.
Mají hrozné zprávy.
- Prosím. - Došlo k nehodě.
Haló.
Ano, u telefonu.
Promiňte, můžete to zopakovat?
Jakou nehodu?
Určitě jsou v pořádku.
Mýlíte se.
Pletete se.
Nebylo to tak zlé, že?
Bylo to peklo.
Vždycky je to peklo.
Ne.
To nebylo to nejhorší.
Ani vyřízení pohřbu
nebo pohřbení prázdných rakví.
Ne.
Peklem bylo zavolat do Bly…
a povědět jim ty zprávy
a slyšet její hlas jako první,
když zvedla telefon.
Její hlásek, který řekl…
Rezidence Flory.
Mluví ze spaní. Je náměsíčná.
Zažívá krušné chvíle.
Jo.
Jo, já…
Nevím, co jiného dělat.
Myslím, že ji ráno vezmu k doktorovi.
Potřebuje psychologa.
V base byla nařízená terapie.
Nesnášela jsem to a neviděla pro to důvod.
Moje psycholožka Tamara byla neústupná.
Jako pes, co drží kost.
Začala jsem mluvit, aby zmlkla.
Po měsíci jsem si uvědomila, že spím celou noc.
Páni.
Jo.
Asi máš pravdu.
Už půjdu.
Měla bych se aspoň převléknout.
No…
mohla by ses…
vrátit.
- Dnes večer? - Jo.
Dnes večer.
Já nevím, Poppins.
Nevím, máš plné ruce práce.
Stejně budu celou noc vzhůru a dohlížet na ni.
Dobrou noc.
Prostě dobrou noc.
Jsou i jiné noci…
a budou i jiné noci.
Slibuješ?
Slibuju.
Do prdele.
Už zase.
Odpojeno.
Problémy s telefonem?
Telefon je odpojený.
No a?
A neměl by být. Před chvílí nebyl.
Určitě to nic není.
- Co to děláš? - Odcházím.
- Cože? - Jedu do Bly.
To je šílenost.
Jsou to tři hodiny jízdy a pil jsi – piješ už dva roky.
To není důvod.
Jaký to má smysl? Chůva to zvládne.
Stejně nic nezmůžeš.
Mám hrozný pocit.
Aha, a to ti stačí.
Takový pocit jsem neměl od…
Tak pojedeš do Bly? Tak rádi tě uvidí.
A možná těm dětem můžeš říct do tváře, jak jejich rodiče zemřeli.
A můžeš jim říct, proč tu cestu vůbec podnikli.
Haló?
Počkej!
Haló?
Tady jsi.
Neboj se.
Mrzí mě, že jsem se bála.
To bylo ode mě velmi drzé, ale…
chci ti dát příběh.
Ty chudáčku.
Mrzí mě, co se ti stalo s tváří.
Hele.
Zkus tohle.
Tak a je to.
Teď vymyslíme příběh…
jen pro tebe.
Už to dělám zase, že?
Zase upadám do vzpomínek.
Protože tu noc, když jsem to udělala, když jsem ti dala novou tvář,
mi bylo teprve pět let.
Že?
Proč mi to pořád děláte?
Řekněte mi to.
Proč mě pořád odstrkujete?
Slečno Jesselová.
No tak.
To už stačí.
Tahle hra se mi nelíbí.
Přestaňte se mi schovávat.
Chci s vámi mluvit.
Moc se na vás zlobím.
Ale proč?
- Všechno je v pořádku. Je to naprosto… - Není.
Už mě nebaví upadat do vzpomínek.
Už mě nebaví zapomínat, a chovat se divně.
I Milesovo divné chování.
Co je s Milesem?
Miles je naprosto úžasný…
až na chvíle, kdy není.
Kdy není úžasný?
Kdy není Milesem.
Ne.
Nedělejte to!
To nesmíte dělat.
Vraťte se a ukažte se mi!
Co mi to děláte?
- Já… - Floro.
Floro!
Pojď sem.
To nic.
To je jen slečna Jesselová.
Milesi!
No…
to je trapná situace.
Milesi!
Co?
Floro!
Ne, Floro!
Floro!
Floro, kde jsi?
Floro!
Floro, musíme jít.
Tak pojď.
Promiňte.
Překlad titulků: Leona Filipová