‫- סדרה מקורית של NETFLIX -‬
‫הדואר הגיע.‬
‫תודה.‬ ‫-על לא דבר.‬
‫- מר דומיניק וינגרייב,‬ ‫וינגרייב את וינגרייב -‬
‫לורד וינגרייב העדיף בהרבה‬ ‫את משרדו המצומצם‬
‫על פני דירתו הנוחה שבלונדון.‬
‫שם הוא הסתגר, יום וליל, שקוע בעבודתו,‬
‫בשגרת לילותיו,‬
‫עד שהוא נקבר בתוכו.‬
‫עד שלא נותר בתוכו מקום לשום דבר אחר.‬
‫עד שחש...‬
‫הכי דומה לעצמו.‬
‫לטוב ולרע.‬
‫מיס קלייטון התקשרה.‬
‫ו...?‬ ‫-רק עדכון.‬
‫רצתה לדווח על הילדים.‬
‫ומה שלום הילדים?‬
‫היא אומרת שהם בסדר, אך היא מעט מודאגת,‬
‫והיא תשמח לפרט אם תקבע איתה שיחה.‬
‫היא אומרת שיש כמה דברים,‬
‫שום דבר רציני, כדבריה, אבל...‬
‫כמה דברים שאולי תרצה לדעת עליהם.‬
‫אין צורך.‬
‫אני שמח שהילדים בסדר.‬
‫כמובן.‬
‫שיהיה לך סוף שבוע נעים.‬
‫תודה.‬
‫סקוטש או בורבון הערב?‬
‫נשתה סקוטש.‬
‫שרלוט?‬
‫שרלוט!‬
‫איחרתי?‬
‫הגעת בזמן.‬ ‫-הגעתי בזמן?‬
‫כן, היא קרובה, אבל עדיין לא.‬ ‫-תודה לאל.‬
‫שרלוט, הגעתי!‬
‫אני לא חושב שאכפת לה מזה, למען האמת.‬
‫היא הקדימה.‬
‫הקדימה מאוד.‬
‫זה קורה, לא?‬
‫לא הייתי עוזב אם הייתי יודע שהיא תקדים.‬
‫הצלחת להגיע, זה בסדר.‬
‫בחיים לא אחמיץ את לידת הבת שלי.‬
‫בחיים לא.‬
‫מה לגבי בית החולים?‬
‫היה מהיר יותר להביא את הרופא הנה.‬
‫צריך לקחת אותה לבית חולים.‬
‫בית החולים במרחק שעתיים.‬ ‫הרופא היה במרחק 40 דקות.‬
‫ומיילס?‬ ‫-הוא בסדר. הוא ישן.‬
‫אוקיי.‬
‫אני כאן, יקירתי.‬
‫הנה הבחורה שלי.‬
‫הבחורות שלי.‬
‫מה שלום הבחורות שלי?‬
‫בדרך כלל לא רואים אותך כל כך מוקדם.‬
‫כן, ידעתי...‬
‫אני יודעת שאת מתחילה מוקדם בימי חמישי.‬
‫אז,‬
‫חשבתי שאביא לך קפה.‬
‫אתם האמריקאים והקפה שלכם.‬
‫אולי תאהבי אותו.‬
‫לחיים.‬
‫אני גם לא הכי טובה בהכנת קפה.‬
‫איך עבר עלייך השבוע?‬
‫עבר בסדר.‬
‫כן...‬
‫הילדים היו קצת מוזרים, לאחרונה.‬
‫הכול היה מוזר, למען האמת.‬
‫בלי אוון.‬
‫בלעדייך.‬
‫אני רואה את האנה פחות ופחות.‬
‫היא פשוט...‬
‫יוצאת, אני מניחה.‬
‫לבדה.‬
‫לפעמים אני מסתובבת והיא לא שם.‬
‫לפעמים אנשים צריכים להיות לבד.‬
‫התעוררת במיוחד בשביל זה?‬
‫לא.‬
‫רק חיכית שאחזור.‬
‫ידעתי שאת חוזרת היום, אבל...‬
‫לא, שום סיבה מיוחדת.‬
‫הילדים ערים?‬
‫לא, הם ישנים.‬
‫אז התעוררת עם הזריחה.‬
‫ואת...‬
‫מסתובבת במטבח ומכינה קפה איום לבדך,‬
‫רק כדי לקפוץ לומר שלום בשש בבוקר,‬
‫בלי שום סיבה מיוחדת?‬
‫פופינס, את מפלרטטת.‬
‫בסדר.‬
‫אני לא אוהבת איך שהשארנו את העניינים.‬
‫איך השארנו את העניינים?‬
‫לא טוב.‬
‫רציתי...‬
‫רציתי להתחיל לעשות משהו טוב.‬
‫אז חשבתי שאתחיל בקפה.‬
‫את בטוחה בקשר לזה?‬
‫כי בכל פעם שנדמה לי שאת בטוחה,‬
‫יש לך הרגל מעצבן להירתע לאחור,‬
‫כאילו שראית חרק מפחיד.‬
‫אולי ככה עדיף.‬
‫אני מחבבת אותך.‬
‫אבל אני גם מחבבת את חיי כפי שהם.‬
‫נחמדים ומשעממים.‬
‫כן, לא הייתי רוצה לשבש את זה.‬
‫צריך שהכול יהיה משעמם כראוי,‬
‫הלא כן?‬
‫תראי, יש פאב בבליי, כן?‬
‫נכון.‬
‫תרצי ללכת לשתות משהו?‬
‫הרחק מהבית.‬
‫הרחק מכל זה.‬
‫זה יהיה די משעמם, נכון?‬
‫יהיה משעמם להחריד.‬
‫אוכל לבקש מהאנה שתשגיח על הילדים ערב אחד.‬
‫ואת ואני...‬
‫נוכל להיפגש למשקה משעמם...‬
‫בפאב משעמם...‬
‫ונראה לאן זה יוביל אותנו.‬
‫את יודעת שאני גרה מעל לפאב הזה, נכון?‬
‫סיפרתי לך את זה, לא?‬
‫יש לי דירה קטנה.‬
‫ממש מעל לפאב הקטן והמשעמם.‬
‫פלורה?‬
‫פלורה!‬
‫היי.‬
‫מה את עושה?‬
‫אני לא מרגישה טוב.‬
‫כמה זמן את כאן בחוץ?‬
‫כרגע התעוררתי.‬
‫אני לא יודעת.‬
‫שלום.‬
‫מיילס?‬
‫זה אתה?‬
‫חכה!‬
‫מי אתה?‬
‫שמעת אותי?‬
‫אני פלורה.‬
‫אמא!‬
‫מה קרה?‬
‫יש מישהו בחדר שלי. ילד קטן.‬
‫מיילס!‬
‫אלוהים אדירים.‬ ‫-זה לא מיילס.‬
‫זה לא. זה...‬
‫דוד הנרי?‬
‫שלום, פלורה.‬
‫מה אתה עושה כאן?‬
‫לא חזרתי העירה אתמול בלילה.‬
‫דוד הנרי נשאר לישון.‬
‫באחד מחדרי האורחים.‬
‫בדיוק איחלתי בוקר טוב.‬
‫כן.‬
‫שמעתי שאמרת שיש מישהו בחדר שלך.‬
‫בואו! תראו, מהר!‬
‫את רואה? אין אף אחד.‬
‫עכשיו אין,‬
‫אבל קודם היה.‬
‫היה בהחלט.‬
‫תפסיקי לומר שלא היה.‬
‫בסדר, היה.‬
‫היה ילד קטן, את אומרת?‬
‫קטן, כמוני.‬
‫אני בטוח שאף אחד לא קטן כמוך.‬
‫טוב, אם יש כאן ילד קטן,‬
‫ואת היחידה שיכולה לראות אותו,‬
‫אולי הוא רוצה להיות חבר שלך.‬
‫לא, משהו לא בסדר איתו.‬
‫הפנים שלו לא גמורים.‬
‫אוי, לא.‬
‫אין לו פה אפילו.‬
‫אז נראה לי שהוא מצוין בהקשבה.‬
‫ואין תכונה חשובה מזו אצל חבר.‬
‫זה נכון.‬
‫ואם הוא יודע להקשיב, אולי הוא ישמח לשמוע‬ ‫חלק מהסיפורים שלך, פלורה.‬
‫אבל איך הוא יוכל להיות חבר שלי‬
‫אם הוא לא יוכל להגיד לי את שמו?‬
‫אולי תוכלי לתת לו שם.‬
‫תוכלי להמציא לו סיפור שלם.‬
‫את מבינה, גם לי היה חבר כשהייתי בגילך.‬
‫בבית הזה, למעשה.‬
‫הוא היה חייל,‬
‫ופחדתי ממנו מאוד,‬
‫עד שהמצאתי לו סיפור.‬
‫הוא שמח כשהמצאת לו סיפור?‬
‫כן, הוא שמח.‬
‫אז אולי אוכל לעשות את זה.‬
‫אמציא לו סיפור.‬
‫זאת הילדה המתוקה שלי.‬
‫מתי אבא יחזור מסקוטלנד, אמא?‬
‫בקרוב, חומד.‬
‫זה מוזר.‬
‫באמת?‬
‫אני חושבת...‬
‫כי...‬
‫טוב, אני מניחה שזה בגלל שאני גדולה מדי.‬
‫לא?‬
‫כן, אני מניחה שכן.‬
‫אני מרגישה שעליי להיות קטנה יותר.‬
‫טוב, את אמורה להיות בת חמש.‬
‫היית בת חמש כשזה קרה.‬
‫אז,‬
‫למה אני לא בת חמש?‬
‫אני לא בת חמש, אני בת שמונה.‬
‫למה הגיל שלי לא נכון?‬
‫את יודעת למה, לא?‬
‫כי זה זיכרון.‬
‫נכון.‬
‫אני שוב שקועה בזיכרון אחר.‬
‫נכון.‬
‫זה קורה יותר ויותר,‬
‫נכון?‬
‫כן.‬
‫אני כל הזמן שוקעת בזיכרון כזה או אחר,‬
‫ואז אני מתחילה להבין את זה,‬
‫וזה נגמר ברגע שאני...‬
‫קומי.‬
‫היי.‬
‫היי, את...‬
‫נרדמת לך.‬
‫את...‬
‫מה קרה?‬
‫לא יודעת.‬
‫אני מצטערת.‬
‫עובר עליי רגע.‬
‫זה בסדר, אנחנו...‬
‫רק רצינו לוודא שאת בסדר.‬
‫מה עשיתן?‬
‫דיברנו.‬
‫דיברנו על ההליכה שלך.‬
‫ההליכה שלך אתמול בלילה.‬
‫ו...‬
‫ואת פשוט...‬
‫נראה היה שהתעלפת,‬
‫אבל...‬
‫את בסדר עכשיו?‬
‫אני די עייפה.‬
‫אני רוצה לחזור לישון.‬
‫אבל אני רוצה לחלום...‬
‫לא להיזכר.‬
‫לחלום הפעם.‬
‫אוקיי.‬
‫זו מיס קלייטון.‬
‫היא אמרה שפלורה הלכה בשנתה.‬
‫והיא בסדר?‬
‫אני לא בטוחה.‬
‫אם היא בסדר, אז זה הכול.‬
‫ואם היא לא?‬
‫אם לא, למה היא לא מתקשרת לרופא מחורבן?‬
‫כן, אדוני.‬
‫ביתה של פלורה.‬
‫שלום, פלורה.‬
‫זה דוד הנרי.‬
‫שלום.‬
‫מה שלומך, יקירתי?‬
‫אמא שלך...‬
‫מה לגבי אמא?‬
‫התכוונתי לומר...‬
‫ראית שוב את הילד הקטן?‬
‫אה, לא, עדיין לא.‬
‫אז זה בסדר, נכון?‬
‫את עובדת על הסיפור שלו?‬
‫אני מנסה.‬
‫אבל אבא אומר שהוא פרי.‬
‫סליחה?‬
‫הוא אומר שהוא פרי מיוחד. וזה הכול.‬
‫פרי הדמיון, הוא אומר.‬
‫מהדמיון שלי.‬
‫ובכן, תאמרי לאבא שלך שאפילו פירות דמיון‬ ‫צריכים סיפור.‬
‫תגיד לו בעצמך.‬
‫אבא, דוד הנרי בטלפון!‬
‫מה?‬
‫חכה.‬
‫הוא אומר שגם פירות דמיון צריכים סיפורים.‬
‫תודה, מתוקה.‬
‫אז במה מדובר?‬
‫היי, חזרת.‬
‫כן. לקצת זמן.‬
‫הגעתי אתמול בלילה בטיסה האחרונה מגלזגו.‬
‫החלטה של הרגע.‬
‫אבל אל תדאג בקשר לתיק, אני חוזר מחר.‬
‫נהדר.‬
‫אני בטוח שהילדים נרגשים מאוד לראות אותך.‬
‫איך ידעת?‬
‫ידעתי מה?‬
‫שחזרתי.‬
‫או שאתה... למה התקשרת?‬
‫אני...‬
‫חיפשתי אותך. אני...‬
‫ניסיתי בגלזגו, ולא מצאתי אותך, אז...‬
‫חשבתי ששרלוט תדע אם החלפת מלון.‬
‫לא, אני עדיין ב...‬
‫בכל מקרה, מצאת אותי. מה קורה?‬
‫טוב, אני...‬
‫עניתי לעצמי על השאלה, למעשה,‬
‫בזמן שדיברנו.‬
‫פתרתי את העניין.‬
‫אה, טוב.‬
‫יפה לך.‬
‫כן.‬
‫נסיעה בטוחה.‬
‫זין.‬
‫לא יודע ממי אתה מנסה להסתתר.‬
‫תיכנס וזהו.‬
‫אם כך...‬
‫החלטנו לשתות גם סקוטש וגם בורבון הערב.‬
‫ואת ה-62', לא פחות.‬
‫אתה בטוח שעוד נוכל להרשות לעצמנו?‬
‫אחרי שפיטר רוקן אותך לגמרי?‬
‫לא לגמרי.‬
‫מה זה רבע מיליון?‬
‫וזה הכסף של מיילס, אחרי הכול, לא שלך.‬
‫החזרתי את כולו...‬
‫אתה יודע שכן.‬
‫לא יודע למה אני טורח להסביר את עצמי לך.‬
‫אתה יודע הכול.‬
‫היא בטח ישנה עכשיו.‬
‫שוב יענה לך הטבח, או סוכנת הבית.‬
‫או האמריקאית החמודה הזאת.‬
‫השיחות שלך מפחידות אותם.‬
‫אתה יודע שכן.‬
‫אגודת המלגות.‬
‫הם צריכים להיות חכמים יותר, לא?‬
‫היו להם שנים לעלות על זה.‬
‫פקידת הקבלה תוכל לטפל בזה.‬
‫בזה... ובכל התכתובות שלו.‬
‫אני מסוגל למדי.‬
‫היא תוכל לשלוח הודעה על מותו‬ ‫ולעצור את הדואר הנכנס.‬
‫היא תוכל לשלוח הרבה.‬
‫תוכל לשלוח הודעה בכל פעם שיגיע משהו‬
‫בלי להטריד אותך בכלל.‬
‫אתה אפילו לא תצטרך לדעת.‬
‫אני מסוגל למדי.‬
‫אתה מתעקש לטפל בזה‬ ‫כדי שאף אחד לא יעשה זאת,‬
‫כי בכל פעם שאתה שולח הודעה על מותו,‬
‫העולם שבו אתה מעמיד פנים שאחיך עדיין חי‬
‫נעשה קטן יותר.‬
‫נכון?‬
‫אני לא מעמיד פנים מזוינות.‬
‫אז תעתיק את הכתובת מהמעטפה הזאת,‬
‫נסח הודעה על מותו של דומיניק וינגרייב,‬
‫ותשלח אותה בדואר.‬
‫מה שלומה?‬
‫היא ישנה כל היום.‬
‫אבל אין חום, אני כל הזמן בודקת.‬
‫האומללה ודאי מותשת.‬
‫חסרת לנו אחר הצהריים.‬
‫לאן נעלמת?‬
‫אני לא...‬
‫אני מניחה שהייתי בסביבה.‬
‫אלוהים, מה זה אומר עליי?‬ ‫אני בקושי זוכרת את אחר הצהריים.‬
‫אם מצבה לא ישתנה מחר, אתקשר לרופא.‬
‫כן, זה נשמע כמו רעיון טוב.‬
‫התקשרתי להנרי, אבל...‬
‫הוא לא חזר אליי.‬
‫אני לא מבינה. כלומר...‬
‫איך מישהו...‬
‫הם המשפחה היחידה שלו.‬
‫הנרי כבר לא בדיוק מי שהוא היה.‬
‫לא באמת, כלומר...‬
‫זה ככה כבר זמן רב.‬
‫מאז ששרלוט ודומיניק יצאו למסע הארור הזה.‬
‫אני מניחה שאף אחד מהם לא חזר.‬
‫שרלוט ודומיניק, כמובן, אבל...‬
‫גם הנרי לא חזר, אם לדבר בכנות.‬
‫שלושתם פשוט...‬
‫נעלמו.‬
‫את יורדת?‬
‫עוד מעט.‬
‫בסדר.‬
‫נוכל...‬
‫נוכל ללכת בסופ"ש הזה.‬ ‫זה פטריק סווייזי, בחייך.‬
‫כן, בהופעה חיה.‬
‫אתה עדיין כאן?‬
‫כן.‬ ‫-כן, הייתי צריך להתקלח.‬
‫חוץ מזה, התבקשתי להישאר.‬
‫מי יבקש ממך לעשות את זה?‬
‫אל תגעי בזה.‬
‫את תטמאי את זה.‬
‫היי, חשבתי שעזבת מזמן.‬
‫הייתי באמצע הדרך הביתה‬ ‫ואז חשבתי, "יום קשה.‬
‫אולי פופינס תרצה להשתעמם קצת."‬
‫מה את אומרת?‬
‫הילדים, אני...‬ ‫-כבר טופל.‬
‫אני מסתדרת כאן, אתן...‬
‫לכו תבלו.‬
‫אנחנו מסתדרים כאן.‬ ‫-כן.‬
‫סיוטים, יצורים או מפלצות מתחת למיטה‬
‫יזכו לטיפול מיידי והוגן‬
‫בבית משפט נטול פניות.‬
‫בואי.‬
‫לאן...‬
‫לאן אנחנו הולכות?‬
‫את מביאה אותי לכאן כדי להרוג אותי?‬
‫אם תמשיכי לדבר זה אולי יקרה.‬
‫אז...‬
‫אין הרבה מקומות סודיים,‬ ‫אפילו בשטח כזה גדול.‬
‫אבל המקום הזה... מיוחד.‬
‫וואו, זה יפהפה.‬
‫את שתלת את זה?‬ ‫-כן.‬
‫זה פרח ירח.‬
‫קשה מאוד לגדל אותו באנגליה.‬
‫כן, אבל...‬
‫שווה את זה.‬
‫כן?‬
‫לא?‬
‫הצמח הזה מלבלב רק חודשיים בשנה.‬
‫ורק בלילה.‬
‫כל ניצן, פעם אחת בלבד.‬
‫הפרחים האלה ימותו עד הבוקר.‬
‫ומחר בלילה ילבלבו ניצנים חדשים,‬ ‫ואז הם ימותו.‬
‫בעוד שלושה שבועות, הצמח כולו יהיה מת.‬
‫ובאביב אצטרך לשתול פרח ירח חדש.‬
‫זאת המון עבודה בשביל פרח‬ ‫שמלבלב רק פעם אחת.‬
‫ככה אני מרגישה לגבי אנשים.‬
‫מאמץ בלתי נדלה...‬
‫עם תוצאות מועטות בלבד.‬
‫כולם?‬
‫כולם.‬
‫אפילו את.‬
‫אפילו אני.‬
‫בעיקר אני.‬
‫אז חשבתי שאחסוך לך מאמץ.‬
‫נדלג לסוף.‬
‫ננסה.‬
‫למה לא?‬
‫אז הנה זה בא, אוקיי?‬
‫אוקיי.‬
‫לאמא שלי קראו לואיז.‬
‫לאבא שלי קראו דניס.‬
‫דניס פגש את לואיז כשהיא הייתה בת 18.‬
‫הוא היה בן 24.‬
‫הפתעה מוחלטת, שנה לאחר מכן נולד אחי, דני.‬
‫ואז אני, פחות הפתעה, אני מניחה.‬
‫אבא התחיל לעבוד במכרה פחם.‬
‫יותר כסף.‬
‫קצת יותר,‬
‫אבל הוא בקושי בבית עכשיו, ולואיז, טוב...‬
‫לואיז בבית עם הילדים,‬ ‫אבל לואיז בעצמה ילדה.‬
‫ילדה עם שני ילדים,‬ ‫ובעל שנמצא בעומק 600 מטר.‬
‫אז היא עושה מה שילדים עושים.‬
‫היא משחקת.‬
‫אז אבא מתחת לאדמה,‬ ‫ואמא מתחת לאיזה ברנש, ו...‬
‫הקטע עם מכרה פחם...‬
‫הדבר שאני חושבת עליו הכי הרבה‬ ‫בתור מבוגרת...‬
‫אין שם צמחים.‬
‫אין חיים בכלל.‬
‫הגברים האלה...‬
‫אנחנו שולחים אותם למטה לבור האפל הזה,‬ ‫שיחפרו החוצה משהו מת.‬
‫משהו כל כך מת שהוא עכשיו גושים‬ ‫של דברים מתים,‬
‫כל כך ישנים וחסרי חיים שהם יבערו,‬
‫ואלה היו החיים שלו.‬
‫בזמן שהיא עשתה מה שיכלה כדי להרגיש חיה.‬
‫כל המוות הזה,‬
‫המוות האבקתי והאפל הזה מרוח על פניו,‬
‫על ידיו, נמצא בתוך הריאות המזוינות שלו,‬ ‫כשהוא עולה.‬
‫אין אף עלה, ענף או פרח בעולם שלו,‬
‫וכשהוא סוף סוף יוצא מהקבר הזה,‬
‫חוזר סוף סוף לעולם החיים...‬
‫הם צוחקים עליו.‬
‫הם צוחקים כי העיירה כולה יודעת‬ ‫שהתינוק החדש,‬
‫אחי הקטן מייקי, לא שלו.‬
‫אז דניס קובר את ראשו בפיח,‬
‫והם משבחים אותו על נאמנותו,‬
‫בזמן שהם לועגים לו כבעל מקורנן.‬
‫ללואיז, מצד שני,‬
‫קוראים לילד בשמו, והם קראו לה זונה.‬
‫גם קראו לבת שלה זונה,‬
‫בבית הספר, ברחובות.‬
‫זה הגיע הביתה.‬
‫דני הקטן מחמיר את המצב,‬
‫מנסה להציל את עורו בכך‬ ‫שהוא מאשים את כל הבנות במשפחה.‬
‫וב-67', לואיז מתחפפת.‬
‫היא עוזבת,‬
‫ואני חוזרת מביה"ס ומוצאת את מייקי...‬
‫לבד...‬
‫צורח במלוא ריאותיו.‬
‫הוא עדיין תינוק,‬
‫והוא לא מבין מה הוא עשה לא בסדר.‬
‫אני מנסה לטפל בו.‬
‫אני בסך הכול ילדה.‬
‫ילדים לא יכולים לגדל ילדים.‬
‫אני שוכחת דברים.‬
‫כמו להשגיח על הקומקום כשהוא רותח.‬
‫אז יום אחד קורית תאונה.‬
‫שירותי הרווחה מתערבים ומפרידים בינינו.‬
‫אבא עשה כמיטב יכולתו.‬
‫הוא בילה זמן כה רב מתחת לאדמה שלא ידע‬ ‫מה לעשות עם ילד, שלא לדבר...‬
‫על שלושה ילדים.‬
‫אז הוא נעלם בתוך העפר.‬
‫נשלחנו למשפחות אומנות.‬
‫חבורה של גברים סוטים ועלובים‬
‫עם נשים מרירות,‬
‫שקיוו לעשות כמה לירות‬ ‫בכך שיטפלו בזבל המקומי.‬
‫עזבתי ללונדון זמן קצר לאחר מכן.‬
‫הסתבכתי שם בכל מיני צרות.‬
‫הייתי בכלא כמה שנים.‬
‫ושם התחלתי לעסוק בגינון.‬
‫הרבה עבודה לידיים בטלות.‬
‫אבל אני מתה על זה.‬
‫מתה על זה.‬
‫ואז מתבהר לי כל כך...‬
‫כמה שאנשים...‬
‫לא שווים את זה. ‬
‫אבל צמחים...‬
‫את מרעיפה עליהם אהבה,‬
‫ומשקיעה מאמץ,‬
‫ומזינה אותם...‬
‫ורואה לאן זה מוביל.‬
‫את צופה בהם גדלים,‬
‫והכול נראה הגיוני.‬
‫אז, כן.‬
‫כולם מתישים.‬
‫אפילו הטובים ביותר.‬
‫אבל לפעמים...‬
‫פעם ביובל מחורבן, אני מניחה...‬
‫מישהו...‬
‫כמו פרח הירח הזה, שווה אולי את המאמץ.‬
‫אני יודעת שקשה לך.‬
‫אני רואה את זה.‬
‫אני יודעת שאת נושאת רגשות אשמה.‬
‫אבל אני גם יודעת שאת לא מחליטה‬ ‫מי יחיה ומי לא.‬
‫מצטערת, דאני, את לא.‬
‫בני אדם הם אורגניים.‬
‫זו עובדה.‬
‫אנחנו אמורים למות.‬
‫זה טבעי...‬
‫זה יפהפה.‬
‫הכול מתפורר ואז עולה שוב,‬
‫ומתפורר שוב,‬
‫וכל דבר חי נובע מכל דבר מת.‬
‫אנחנו משאירים אחרינו חיים אחרים‬ ‫שיחליפו אותנו.‬
‫החיים האלה מתחדשים ומתמחזרים,‬
‫וכך זה קורה שוב ושוב.‬
‫וזה הרבה יותר טוב‬
‫מהאפשרות שהחיים הללו יימחצו‬
‫במעמקי האדמה,‬
‫ויהפכו לסלע שיישרף אם הוא מספיק ישן.‬
‫עדיף הרבה יותר לראות את העלעל ואת הפרח.‬
‫אנחנו משאירים אחרינו חיים אחרים‬ ‫שיחליפו אותנו.‬
‫כמו פרח הירח הזה.‬
‫שם שוכן היופי שלו, את יודעת. בסופניות שלו.‬
‫אוי, אללי.‬
‫מה נעשה בקשר לזה?‬
‫אני לא יודע.‬
‫אני באמת לא יודע.‬
‫זה הכול?‬
‫יש עוד חלק במכונית.‬ ‫-טוב, אני אביא אותו.‬
‫אוי, אלוהים.‬
‫מה עשית?‬
‫מצאתי מישהו בסאסקס שמכין כאלה.‬
‫זה, טוב...‬
‫זה מספיק דומה, אני מניח.‬
‫לא יכולתי ליצור העתק זהה, כמובן.‬
‫היא תתחרפן לגמרי.‬
‫אני מצטער שלא אגיע למסיבה.‬
‫נקווה שזה יחליק את העניינים.‬
‫היא בת שש, היא רק שמה לב למתנות.‬
‫לא כאן.‬
‫אני אביא את השאר.‬
‫אולי נוכל להסתיר את זה בחדר העבודה‬
‫עד המסיבה.‬
‫נשמע טוב.‬
‫יקירי, תראה מה אחיך קנה.‬
‫זה נהדר.‬
‫מצטער שלא אוכל להגיע‬ ‫למסיבת יום ההולדת, אתה יודע איך זה.‬
‫אתקשר אליך כשאגיע לברלין.‬ ‫-נשמע מושלם.‬
‫אוי, אלוהים.‬
‫מה...‬
‫מה אתה עושה כאן, יושב בחושך?‬
‫רציתי נשנוש קטן לפני השינה.‬
‫תוספת אנרגיה. יהיה בלגן בבוקר.‬
‫כל הילדים האלה שיתרוצצו.‬
‫כדאי שגם אתה תנוח. אתה בא למיטה?‬
‫יום ההולדת של פלורה...‬
‫גרם לי לחשוב...‬
‫איזה לילה מוזר זה היה.‬
‫באמת?‬
‫אני לא זוכרת הרבה.‬
‫היופי שבלידה.‬
‫אומרים שאנחנו אמורות לשכוח.‬
‫חומר כימי במוח.‬
‫זאת הדרך היחידה שנלד שוב.‬
‫היא נולדה ממש מוקדם.‬
‫נכון.‬
‫כן.‬
‫ואני הופתעתי מאוד.‬
‫אבל בשביל תינוקת שנולדה כל כך מוקדם,‬
‫היא לא הייתה קטנה כפי שציפיתי.‬
‫החשבון לא הסתדר לי, אה?‬
‫לא יודעת למה אתה מתכוון.‬
‫אני מתכוון שאם היא לא נולדה מוקדם,‬
‫אם היא נולדה בדיוק בזמן,‬
‫החשבון לא מסתדר.‬
‫היא הייתה חייבת להיוולד מוקדם, נכון?‬
‫אחרת זה אומר שעשינו אותה באוגוסט.‬
‫כשהייתי ברוסיה.‬
‫שש שנים.‬
‫לקחו לי שש שנים לעשות את החשבון.‬
‫אני מניח שלא רציתי לעשות זאת, אה?‬
‫נעדרתי המון, נכון?‬
‫מסתבר...‬
‫שבבית גדול כל כך...‬
‫רק את ומיילס לבדכם.‬
‫זה בודד.‬
‫את אוהבת אותו?‬
‫האופר לא זכרה מתי הייתה הפעם האחרונה‬ ‫שישנה כל כך טוב.‬
‫והיא חשבה שאולי זו הפעם הראשונה.‬
‫פלורה!‬
‫פלורה, מה את עושה?‬
‫איפה אני?‬
‫מה קורה? את בסדר? שוב הלכת מתוך שינה?‬
‫אני לא...‬
‫אני לא יודעת.‬
‫אני חושבת ששוב שקעתי.‬
‫טוב, בואי ניכנס.‬
‫למה זה כל הזמן קורה?‬
‫אני ממש מצטערת על הטרחה.‬
‫רק יצאתי לטייל.‬
‫לא התכוונתי להבהיל אותך.‬
‫בואי נאכל ארוחת בוקר, טוב?‬
‫אני פשוט גוועת ברעב.‬
‫מצטערת על ההפרעה.‬
‫מיס קלייטון התקשרה, שוב.‬
‫אני חושבת שאולי כדאי ש...‬ ‫-מישהו נפצע?‬
‫הם צריכים אמבולנס?‬
‫לא, אני לא חושבת שזה כל כך פשוט.‬
‫אלוהים, אמרתי לך.‬
‫אני לא זמין אלא אם מישהו נפצע!‬
‫לכל הרוחות.‬
‫בסדר.‬
‫תשיגי אותה בטלפון.‬
‫היי.‬
‫מה כל זה?‬
‫שימו את זה במכונית, טוב?‬
‫המשרד יישאר אצלך, זה מה שזה.‬
‫על מה אתה מדבר?‬
‫אני לא רוצה לראות שום דבר מזה, לעולם.‬
‫בטח חשבת שאני ממש טיפש.‬
‫ממש טיפש מזוין.‬
‫אני לא...‬ ‫-תינוקות לא עומדים בלוחות זמנים, דום.‬
‫אבל תקשיב,‬
‫וזה החלק החשוב.‬
‫היא הבת שלי.‬
‫מכל בחינה ששווה משהו.‬
‫כשהיא תשרוט את ברכה,‬
‫תצעק מתוך סיוט,‬
‫היא שלי.‬
‫בפעם הראשונה שאיזה אידיוט‬ ‫ישבור לה את הלב...‬
‫אני אהיה שם כדי לנחם אותה.‬
‫וכשהיא תבקש מאביה שיוליך אותה בחתונתה...‬
‫אני אעשה זאת, לא אתה.‬
‫אתה מבין אותי?‬
‫היא לא סיפרה לך?‬
‫תראה מה זה.‬
‫זכיתי להיות זה שיבשר לך את הבשורה.‬
‫חשבתי לי.‬
‫חשבתי על המילה המתאימה כאן.‬
‫ואני כל הזמן נתקע על "מגורש".‬
‫זה קרוב.‬
‫יש לזה שיניים.‬
‫אבל לא מספיק.‬
‫זה יספיק לעת עתה.‬
‫אתה מגורש, אח קטן.‬
‫מגורש מביתי.‬
‫מגורש מאשתי, מילדיי.‬
‫מגורש.‬
‫אין לך אח יותר.‬
‫או אחיינית.‬
‫או אחיין.‬
‫אין לך איש.‬
‫מלבד עצמך.‬
‫ועצמך, הנרי...‬
‫האני האמיתי שלך...‬
‫הוא נבלה מרושעת.‬
‫שדון קטן וגרוטסקי, אה?‬
‫אני מרחם עליך.‬
‫כי אתה תצטרך לחיות איתו.‬
‫תצטרך לחיות עם עצמך.‬
‫והוא מפלצת מחורבנת ומזוינת שרק מחייכת.‬
‫נכון?‬
‫כמה רחוק נמצאת הודו?‬
‫היא רחוקה מספיק שאתגעגע,‬ ‫אך קרובה יותר מפרידה לשלום.‬
‫אני יודעת מה את חושבת, אבל אל תדאגי.‬
‫זה יהיה בסדר. זה רק לכמה שבועות, יקירתי.‬
‫אני יכולה לבוא איתכם?‬
‫כמה שבועות הם המון זמן,‬
‫ואני לא רוצה להיות כאן לבד‬ ‫עם מיילס וגברת גרוס.‬
‫הנה.‬
‫זה נקרא קמע.‬
‫פעם נהגתי להכין אותם.‬
‫לפעמים אני עדיין מכינה. הרגלים ישנים.‬
‫הכנתי אותם מאז שהייתי בגילך.‬
‫מה זה עושה?‬
‫זה מגן על אנשים, זה משמח אותם.‬
‫זה קורה שוב...‬
‫נכון?‬
‫מה?‬
‫אני לא באמת כאן.‬
‫אני גדולה מדי.‬
‫זה כאילו...‬
‫שהחשבון לא מסתדר.‬
‫נכון.‬
‫אני שוב שקועה בזיכרון אחר.‬
‫שקועה בבטחה.‬
‫אני מתגעגעת אלייך, אמא.‬
‫יקירתי.‬
‫כדאי שתתעוררי עכשיו.‬
‫זוכרים את זה? זה היה באביב.‬
‫איך יש לו מקום לשתי מנות?‬
‫תראו אותו.‬
‫אתם...‬
‫מה אתם עושים?‬
‫פלורה!‬
‫היי.‬
‫אתם אוכלים ארוחת ערב בלעדיי.‬
‫מה?‬
‫פלורה, מה?‬ ‫-כבר אכלת, בחדר שלך.‬
‫אוון הכין לך מרק.‬ ‫-מיצירותיי הטובות ביותר.‬
‫אני לא זוכרת את זה.‬
‫אמרתי לכם שמשהו שונה אצלה.‬
‫היא נראית בסדר.‬
‫אבל מוזרה.‬
‫אני לא אוהבת את המשחק הזה.‬
‫זה בסדר.‬
‫אני לא אוהבת אותו!‬
‫אה, זה בטח הדוד שלכם.‬
‫הכול יהיה בסדר, פלורה. אל תדאגי.‬
‫הלו?‬
‫זאת עוד מתיחה מזורגגת.‬
‫אתה באמת חושב שהיא תענה פעם?‬
‫זה נעשה עצוב.‬
‫אל תחשוב שתוכל להרוויח מזה הרבה.‬
‫אולי היא תענה בפעם אחת מתוך עשר.‬
‫אולי תשמע אותה אומרת, "ביתה של פלורה".‬
‫אבל בלתי סביר.‬
‫בינתיים,‬
‫הם חושבים שאתה איזה סוטה‬
‫שנושם לתוך הטלפון.‬
‫סתם מתחן.‬
‫זה ממש פתטי.‬
‫הנה זה שוב.‬
‫זה לא אמיתי, אבל כדאי שתפתח בכל זאת.‬
‫מצטערת שבאתי.‬
‫הייתי בסביבה, ו...‬
‫לא הייתי בסביבה.‬
‫המצאתי סיפור. אין לי זמן רב.‬
‫מה אתה עושה כאן?‬
‫אה, אני...‬
‫אני לא ממש יודע.‬
‫אני מצטערת.‬
‫פלורה.‬
‫אני כל כך מצטערת.‬
‫הייתי צריכה לספר לך.‬
‫הייתי צריכה לעשות הרבה דברים אחרת.‬
‫אנחנו עוזבים הערב.‬
‫להודו.‬
‫לכמה שבועות.‬
‫משחזרים את ירח הדבש שלנו.‬
‫אני מבין.‬
‫רציתי להיפרד ממך.‬
‫שרלוט.‬ ‫-אני רצינית.‬
‫אני אדאג שזה יצליח.‬
‫בעלי, המשפחה שלי.‬
‫רציתי שתשמע את זה ממני...‬
‫למה אני יוצאת למסע הזה.‬
‫אני אוכל לתקן את זה.‬
‫אבל לא יכולתי לעזוב בלי...‬
‫אני אוהב אותך, שרלוט.‬
‫אני יודעת.‬
‫יש בזה הרבה יותר מאהבה.‬
‫הרבה יותר.‬
‫נקפוץ קדימה, אם לא אכפת לך,‬
‫לחלק האהוב עליי.‬
‫לא, בבקשה.‬
‫זה כואב. זה ממש כואב.‬
‫אני רוצה לראות את זה שוב.‬
‫לא.‬ ‫-את הלילה שבו נפגשנו.‬
‫קדימה.‬
‫תענה.‬
‫לא.‬ ‫-אבל אתה חייב.‬
‫אתה יודע שכן.‬
‫אני לא רוצה.‬ ‫-אבל אתה תמיד עונה.‬
‫קדימה, אין ממה לפחד. אתה יודע מי זה.‬
‫זו הקונסוליה הבריטית בהודו.‬
‫לא, בבקשה.‬
‫יש להם חדשות נוראיות.‬
‫בבקשה.‬ ‫-הייתה תאונה.‬
‫הלו.‬
‫כן, מדבר.‬
‫אני מצטער, תוכל לחזור על זה?‬
‫איזו מין תאונה?‬
‫אני בטוח שהם בסדר.‬
‫אתה טועה.‬
‫יש לך טעות.‬
‫זה לא היה כל כך נורא, נכון?‬
‫זה היה גיהינום.‬
‫זה תמיד גיהינום.‬
‫לא.‬
‫זה לא היה החלק הכי גרוע.‬
‫אפילו לא ארגון הלוויות שלהם,‬
‫או קבורת הארונות הריקים.‬
‫לא.‬
‫הגיהינום היה להתקשר לבליי,‬
‫לבשר את החדשות,‬
‫ושהקול שלה היה הדבר הראשון ששמעת‬
‫כשהיא ענתה לטלפון.‬
‫הקול הקטן שלה שאמר...‬
‫ביתה של פלורה.‬
‫מדברת מתוך שינה, הולכת מתוך שינה.‬
‫עובר עליה משהו קשה.‬
‫כן.‬
‫כן, אני...‬
‫אני לא יודעת מה עוד לעשות.‬
‫אז, כן, אני חושבת שאקח אותה לרופא בבוקר.‬
‫היא צריכה פסיכולוג.‬
‫בכלא יש חובה ללכת לטיפול פסיכולוגי.‬
‫שנאתי את זה. לא חשבתי שזה יעזור.‬
‫הפסיכולוגית שמינו עבורי, תמרה,‬ ‫הייתה עיקשת.‬
‫כמו כלב שמחזיק בעצם.‬
‫אז התחלתי לדבר רק כדי להשתיק אותה.‬
‫אחרי חודש שמתי לב שאני ישנה יותר טוב.‬
‫וואו.‬
‫כן.‬
‫את אולי צודקת.‬
‫אני הולכת.‬
‫אני צריכה להחליף בגדים, לכל הפחות.‬
‫טוב...‬
‫את יכולה...‬
‫לחזור.‬
‫הלילה?‬ ‫-כן.‬
‫הלילה.‬
‫אני לא יודעת, פופינס.‬
‫אני לא יודעת, את די עסוקה.‬
‫אני אישאר ערה כל הלילה ממילא‬ ‫כדי להשגיח עליה.‬
‫לילה טוב.‬
‫רק לילה טוב.‬
‫יש לילות אחרים,‬
‫ויהיו לילות אחרים.‬
‫את מבטיחה?‬
‫מבטיחה.‬
‫לעזאזל עם זה.‬
‫זה שוב.‬
‫מנותק.‬
‫בעיות עם הטלפון?‬
‫הטלפון מנותק.‬
‫אז מה?‬
‫אז הוא לא אמור להיות מנותק.‬ ‫הוא לא היה מנותק קודם.‬
‫אני בטוח שזה שום דבר.‬
‫מה אתה עושה?‬ ‫-נוסע.‬
‫מה?‬ ‫-אני נוסע לבליי.‬
‫זה מטורף.‬
‫זאת נסיעה של שלוש שעות,‬ ‫ואתה שתית, טוב... במשך שנתיים.‬
‫אין סיבה.‬
‫מה הטעם? האומנת מטפלת בזה.‬
‫לא תוכל לעשות כלום ממילא.‬
‫יש לי תחושה נוראה.‬
‫אז זהו זה.‬
‫לא הייתה לי תחושה כזאת מאז ש...‬
‫אז תיסע לבליי? הם ישמחו מאוד לראות אותך.‬
‫ואולי תוכל לומר לילדים הקטנים בפרצוף‬
‫איך ההורים שלהם מתו בדיוק.‬
‫ותוכל לומר למה הם יצאו למסע הזה מלכתחילה.‬
‫שלום?‬
‫חכה!‬
‫שלום?‬
‫הנה אתה.‬
‫אל תפחד.‬
‫אני מצטערת שפחדתי קודם.‬
‫זה היה לא מנומס מצדי, אבל...‬
‫חשבתי להמציא לך סיפור.‬
‫ילד מסכן.‬
‫אני כל כך מצטערת על הפנים שלך.‬
‫הנה.‬
‫נסה את זה.‬
‫הנה.‬
‫בבקשה.‬
‫עכשיו בוא נמציא סיפור...‬
‫במיוחד בשבילך.‬
‫עשיתי את זה שוב, נכון?‬
‫אני שוב שקועה בזיכרון אחר.‬
‫כי בלילה שעשיתי את זה,‬
‫בלילה שנתתי לך פנים חדשים,‬
‫הייתי רק בת חמש.‬
‫נכון?‬
‫למה את עושה לי את זה?‬
‫תגידי לי וזהו.‬
‫למה את דוחקת אותי הצדה?‬
‫מיס ג'סל!‬
‫נו כבר.‬
‫די.‬
‫אני לא אוהבת את המשחק הזה.‬
‫תפסיקי להסתתר ממני.‬
‫אני רוצה לדבר איתך.‬
‫אני כועסת עלייך מאוד.‬
‫אבל למה?‬
‫הכול בסדר גמור.‬
‫נפלא ל...‬ ‫-זה לא.‬
‫נמאס לי לשקוע.‬
‫נמאס לי לשכוח דברים, ונמאס לי להתנהג מוזר.‬
‫ונמאס לי שמיילס מתנהג מוזר.‬
‫מה הבעיה עם מיילס?‬
‫מיילס נפלא למדי,‬
‫חוץ מאשר כשהוא לא.‬
‫לא נפלא?‬
‫לא מיילס.‬
‫לא.‬
‫אל תעשי את זה!‬
‫את חייבת להפסיק עם זה.‬
‫תחזרי הנה ותני לי לראות אותך!‬
‫מה את עושה לי?‬
‫אני...‬ ‫-פלורה.‬
‫פלורה.‬
‫בואי הנה.‬
‫זה בסדר.‬
‫זאת רק מיס ג'סל.‬
‫מיילס!‬
‫ובכן...‬
‫זה מביך.‬
‫מיילס!‬
‫מה?‬
‫פלורה.‬
‫לא, פלורה!‬
‫פלורה!‬
‫פלורה.‬
‫פלורה, איפה את?‬
‫פלורה.‬
‫פלורה, אנחנו חייבות ללכת.‬
‫בואי.‬
‫אני מצטערת.‬
‫תרגום כתוביות: ליאור הדר‬