Де це я?
САН-ФРАНЦИСКО
Моє життя якесь нелогічне.
Привіт.
Колись я постійно ставив собі ці питання.
"Скотте, ти розведений зек. Як ти можеш бути Месником?
Чого ти подорожуєш у часі
з Капітаном Америкою? Маячня".
Моє життя дуже змінилося.
Але куди б я не пішов, мене питають те саме.
Сфоткаєтеся з моїм псом?
"Скотте, а що тепер?
Що далі?
Яка нова пригода?"
Якби я знав, це була б не пригода.
Отак.
- Шалені були кілька років. Для всіх. - Привіт. Як ти?
Для тебе все готове.
Ти неймовірний.
Ні-ні.
Тобі безкоштовно.
- Ми й досі про це? - Аякже.
Рубіне, ти найкращий.
Дякую, Людино-павуче.
Тож знаходьмо час на дійсно важливі речі.
Наприклад, на друзів.
Про існування яких і не знав.
ПРАЦІВНИК СТОРІЧЧЯ
Пам'ятаймо про помічників.
Без них нічого б не вийшло.
Я той тип, якого звільнили з "Баскін-Роббінса".
Інколи тобі просто щастить.
Мені пощастило зустріти Хоуп Ван Дайн.
Ви маєте знати, хто це.
Вона повернула собі компанію тата.
А тепер змінює світ Пімовою частинкою.
Багато хто каже, що хоче врятувати світ...
Але Хоуп рятує його щодня.
Дякую.
НАГОРОДА ЗА ГУМАНІЗМ
Щиро вам дякую.
Відновлення лісів. Доступне житло. Виробництво харчових продуктів.
Вона не марнує ні секунди.
Мені досі не віриться.
Нічого цього не мало статися.
Але ж сталося.
Світ прекрасний.
Я радий, що ми його врятували.
КНИЖКОВИЙ МАГАЗИН
"Чи сумую за драйвом?
"НЕ ЗАБУВАЙТЕ ПРО МЕНШИХ НАШИХ"
Інколи.
Чи прийду, коли покличуть Месники?
Ще й як.
Я ніколи їм не відмовлю.
Але зараз я хочу просто бути татом.
Я люблю тебе, Кессі.
Дякую, ти моя героїня.
Вибач, що пропускав дні народження.
А вам, діти, які це читають,
дам пораду.
Не забувайте про менших.
Помиляйтеся.
Ризикуйте.
Бо життя дало мені один урок:
вам завжди є куди рости".
Вибачте, це мій.
ТЮРМА САН-ФРАНЦИСКО
Чого дзвонять з тюрми?
Ленґ!
- Ленґ! - Я тут. Ось я.
Так, давай. На вихід.
Ходімо.
Привіт. Як вона? Ти щось чула?
Ще ні.
Привіт, Хоуп, тату.
Кессі. Що сталося?
Розпишіться тут.
Та знаєш, тюремні приколи.
Віддай.
Знаю: це була ти.
Ви впевнені?
Важко було розгледіти
крізь сльозогінний газ, яким ви розганяли протест.
Де він?
Шкода. Вам, мабуть, дуже незручно.
Але я знайшла це.
Ти зменшила машину копів?
Чим ти думала?
А що було робити? Відвернутися?
Вони розганяли табір безхатченків.
- Ні, я не... - І куди їм іти?
Вони втратили дім під час Блиму.
Це я знаю.
Зараз і оренда дорога, якщо ти не з багатої сім'ї.
Я не вчу тебе жити.
- Просто кажу... - Як жити.
Власне, вчиш жити.
Ні, роби що хочеш.
Я пропоную інший підхід.
Добре.
Я обіцяв мамі,
що ти користуватимешся цим у нас на очах.
Це небезпечно.
Знаю, що небезпечно.
А якби копи забрали? Чи загубила?
Костюм я не загубила.
Є костюм?
Стій, у тебе? Костюм?
Я завжди обережна, ясно?
Повір. Зараз я вже профі.
Ображаєш.
- Не хотіла. Вибач. - Так.
Нічого. Усе гаразд.
Я розумію.
Просто ти мала б жити нормальним життям.
Тату, чувак у костюмі оси
хотів убити мене в мої 6 років.
Яке там нормальне життя?
Послухаємо музику?
"І в цю мить я думав лише:
"Як Халк перетворив мене на немовля?
Я тепер вічно буду немовлям?
Я - немовля Халка?""
Тату, ти власну книгу слухаєш?
- "Але я був готовим". - Ні...
- Радіо. - "Стів і я..."
- Вимкни. - Так дивно.
Заклинило. Не вимикається.
Вимкни, кажу.
Що? Голосніше? Ага.
"Потім з'явився єнот із космосу.
Він не знав мого імені.
Я був радий знайти єнота, що вміє говорити".
Перепрошую.
Дякую.
Гаразд.
Нобелівська премія їде.
Хай краще їде. Я вісім баксів зекономив.
Я вами захоплююся.
Дякую.
Мені цього бракувало.
У квантовому вимірі нема піци?
Нема. Нічого там нема.
Знаєш, мамо, про це можна говорити.
Якщо хочеш.
Доцю, я провела там 30 років.
І зараз я хочу жити.
Ну що, Кессі, цього разу знайшла нових друзів у тюрязі?
Дідусю.
"Цього разу?"
А був інший?
Той раз майже не рахується.
Я цього не знав.
Чого не дзвонила?
Знала, що збісишся.
Я міг би витягти тебе мурахами.
Так, знаєте що? Нарада.
Сімейна нарада.
І так уже нарада.
Так, щодо цього.
Що всіх усе влаштовує.
Слухай, ти хочеш допомогти. Я розумію.
Чесно, Кессі. Розумію.
Але не марнуй життя.
Я хоч роблю щось зі своїм життям.
Я буквально врятував світ.
Та ти що?
А раніше ніколи й не казав.
Народ, Скотт урятував світ.
І як воно, Скотте?
Напиши про це книгу.
Ха-ха. Дуже смішно.
Нема за що, світ не став пилом.
А що ти робиш зараз?
Книжки підписуєш?
То не ти вдерся у "ВістаКорп"?
Не ти полетів у Німеччину,
щоб битися з Капітаном Америкою?
Битися разом з Капітаном Америкою.
З Капітаном Америкою я б не бився.
Я ще не здурів.
Людям потрібна допомога.
Ми хоч пробуємо зробити щось значуще.
Хто це ми?
Що ви втрьох задумали?
Науку.
З мурахами.
Мурашину науку.
Я вам не вірю.
Покажімо йому.
Що вони будують?
Це ви робите?
Насправді ні, вони розробили власну технологію.
Досить розумні мурахи.
Отже, доки вас усіх
тих п'ять років не було, у мене було багато часу.
Я стала читати старі журнали діда Хенка
і захопилася квантовим виміром...
Квантовим виміром?
У всіх нас був із ним досвід, я не хочу нікого лякати,
але розмови йшли.
У неї були питання, ясно?
Що поробиш, якщо я надихаю інших?
То ти вивчала квантовий вимір?
Чого не спитала мене?
Я намагалася, мамо.
Постійно.
Ти не хотіла про це говорити.
Кессі було цікаво,
і ми дали кілька порад.
Це не зовсім мурашина наука, правда, Генрі?
Ти знаєш, який небезпечний той вимір.
Усі ми знаємо.
Туди ніхто не поїде.
Тому ми зробили це.
Як супутник для далекого космосу чи океану.
Але квантовий.
Треба лише мапа.
Щоб вивчати й досліджувати весь квантовий вимір.
Навіть не побувавши там.
Твоя донька зробила субатомний телескоп Габбл у підвалі.
Якби він був у мене, коли вас не було,
я знайшла б вас.
Неймовірно.
Я вражений.
Як він працює?
Як двостороннє радіо, як ото в нас колись.
Надсилаєш звідси сигнал,
він збирає дані й повертає його.
Стоп. Хвилинку.
Ти посилаєш сигнал у квантовий вимір?
Так.
- Вимикай негайно. - Дженет...
- Нащо вимикати... - Що таке?
Вимкни його!
Та хоч скажи, що не так?
Дженет?
Я мала б розказати вам...
Тату?
Ні!
- Ні! - Мамо!
Ні!
Прокляття!
Тату?
Тату!
Кессі.
Тату!
Татку. Вставай.
Добре.
Ти ціла?
Так. Я в нормі.
Де це ми?
Мамо!
Тату!
Хоуп. Сюди.
Ти цілий?
Ми мали б загинути.
Чому ми живі?
Не знаю.
Ми там, де я й думаю?
Гадаю, так...
але все було інакше.
Дженет!
Мамо!
Дженет!
Мамо!
Не рухайтеся.
Треба знайти Скотта й Кессі.
Негайно.
Хоуп?
Хенку? Ви мене чуєте?
- Хтось мене чує? - Боже.
- Нічого. - Що робити?
Усе добре. Ми цілі.
Усе буде добре.
Забагато "добре".
Добре. Гаразд. Бо з нами все добре.
Ми живі.
Ми цілі.
Ми знайдемо їх і вирушимо додому.
А поки що озирнися.
Яка тут краса!
Так? Ми надворі.
Наче на природу виїхали. Як ми любимо.
Ні разу не їздили.
Але завжди планували.
Те сонце що, рухається?
Назад!
Схоже, це не сонце!
Усе добре.
- Тату! - Усе гаразд.
Досі гаразд.
Татку. Боже мій.
Це було дивно.
Тікай.
У квантовому вимірі є квантові люди?
Є.
Я теж цього не знав.
Що то було, мамо?
Що шукав той корабель?
Тихіше.
Ти ж казала, що тут нічого нема.
Чого не казала про це?
Хоуп, я поясню, але зараз...
- Довірся мені. - Як довіритися?
Давайте заспокоїмося. Поговоримо про це...
Нема коли говорити, Генрі.
Ти маєш сказати, що...
Чого ви не слухали? Я казала триматися далі.
Дженет, пробач.
Я мав сказати, що ми робимо. Я гадки не мав...
Я знаю. Просто...
Потім поговоримо.
Зараз тримаймося разом,
знайдімо Скотта й Кессі
і повертаймося додому.
- Добре? - Добре?
- Добре. - Добре.
Не відходьте.
Це неймовірно.
Я роками вивчав квантовий вимір.
Чому нічого не бачив?
Глибина була замалою.
Ти не бачив крізь Порожнечу й Субатоміку.
Тут є світи...
Світи всередині світів.
Це місце поза часом і простором.
Це секретний всесвіт
під нашим всесвітом.
Та забери від мене руки!
Кессі?
Де моя донька?
Де вона?
Кессі?
Де моя донька?
Кессі!
Тату!
Кессі!
Пий слиз.
Що?
Я розберуся.
Мамо.
Це ти по-дружньому ножем штрикнула?
Нас підвезуть.
Це друг.
Оце так транспорт.
Сказав той, хто винайшов польоти на спині мурахи.
Я люблю мурах.
І добре, що любиш. Ось.
Це допоможе нам злитися з натовпом.
Куди саме ми на ньому полетимо?
Ми поблизу мого старого друга.
Якщо хтось і чув, де Скотт і Кессі,
то це він.
Після тебе.
По конях, Людино-Мурахо.
Відпустіть мене! Пустіть!
Я не знаю, що ти кажеш!
Я не знаю, що ти...
Ні!
Пий слиз!
Привіт.
Здоров.
Ти випив слиз?
Чого я тебе розумію?
Круто. Це слиз.
Народ, вийшло! Слиз подіяв!
Привіт. Я Веб.
Ти мене випив.
Я... Що я зробив?
Треба ще слизу? На.
- Можу залити в дірку... - Не треба.
- Нічого собі!
Велика дірка.
А скільки в тебе дірок?
Вибач. Надто особисте?
Нема в мене ніяких дірок.
Його звати Скотт Ленґ.
У нього сім дірок.
Так, дійсно.
Звідки ти знав?
Це Кваз. Він телепат.
Думки читаєш?
Так, і дуже хотів би не читати.
Усі думають гидоту.
- Може, годі це думати? - Вибач.
- Прошу, годі. - Думати?
- Думати це. - Стараюся.
Щось не схоже. Ще й виглядаєш дивно.
А ти ні. Ти дуже крутий.
От моя голова не сяє.
Щастить тобі.
Знаю. Просто нервую. Якось вирвалося.
Що ти тут робиш?
- Ти шпигун? - Що? Ні. Ви що.
Треба катувати.
Народ. Не треба.
Ми не шпигуни. Це мій тато.
- Дякую. - Прошу.
Тоді хто такий Сан-Франциско?
- Ми звідти. - Місце таке.
А що таке Земля?
Ми звідти.
Треба катувати.
Вічно ти з тим катуванням. Можна інакше.
З твоїх дірок щось ллється, типу молока, соку...
Вебе, годі питати про його дірки.
У декого вони теж є.
Що ви тут робите?
Звідки ви?
- Добре. - Згори.
- Над цим є інший всесвіт. - Земля. Велика Земля.
- Цей всесвіт, але більший. - Це мала Земля.
- Інколи. - Стаю великим. Зменшуюся.
- І це... - Я книгу про це написав.
- Не знаю. - Квантовий вимір.
Треба зменшитися.
- Ми зменшилися. - Нагорі все більше.
- Ми зараз малі. - Там більші.
Гаразд, вони кажуть правду.
Не має значення.
Ви прийшли згори.
Як він.
Тому він полює на вас.
Він спалить цей світ, щоб знайти вас.
Хто?
Завойовник.
Тут унизу є життя. Розумне життя.
Я завжди мав теорію, що це можливо, але бути тут...
У субатомному всесвіті.
Це змінює все, що ми знаємо про життя,
еволюцію, наше місце в галактиці...
Трясця!
Той тип схожий на броколі.
Не вирізняйся.
За мною.
Випийте це.
Я зараз.
Я шукаю Крайлара.
Це ти.
Тільки між нами.
І Крайларом.
Вітаю.
Я не знаю ваших звичаїв,
але припускаю, що у вас є напій, від якого я можу сп'яніти?
Аякже, сер.
Ну, розказуйте.
Боже.
Відійди.
Пора.
За мною.
Сюди, будь ласка.
А звідки саме ти знаєш цього типа?
Це мій давній друг, борець за свободу.
Вибач, ти була борчинею за свободу?
Чи терористкою.
Залежно в кого спитати.
Але повір мені, він може допомогти.
Дженет Ван Дайн?
Я думав, ти загинула.
Давно не бачилися, Крайларе.
Офіційно вже лорд Крайлар.
Я був страшенно проти цього.
Звучить дуже пихато.
А ви, напевно, Хенк.
Я стільки чув про вас і ваших мурах.
Що воно хоч за мурахи?
Вони є тут, унизу?
Навряд чи є. Ні.
Шкода.
Хоуп.
Ви, напевно, Хоуп.
Вона щодня про вас говорила.
Дивно,
про вас вона нічого не казала.
Я б своїй дитині теж не сказав.
- Шаленство. - Смішно.
І сильне?
Дуже сильне шаленство, Генрі. Так.
Крайларе, нам потрібна твоя допомога.
Дженет, після всього, що ми пережили разом,
просто кажи.
Чим я можу допомогти?
Але...
Хтось вмирає з голоду? Бо я вмираю.
Хлопці...
Давайте.
Вони нічого не знають.
Ні про... що.
Тоді жени їх.
Даруйте.
Він має рацію. Я не знаю, що коїться.
Ми шукаємо свою сім'ю.
У вас є мапа?
Ми лише хочемо піти...
Стійте. Не стріляйте.
Вони з нами.
Це жива будівля?
А ваші що, мертві?
Слухайте. Вибачте.
Ми просто хочемо додому.
У вас хоча б є дім.
Що тут сталося?
Завойовник спалив наші домівки.
Наші оповідання.
Він збудував свою цитадель на кістках наших людей.
Дехто з нас утік,
знайшов інших утікачів.
Ми зібрали, кого могли, у бій.
Нас було безнадійно мало.
Мені шкода.
Ми можемо допомогти.
- Кессі... - Тату, ти ж Месник.
Їм треба допомогти.
Ні. Я маю повернути тебе додому.
Чого ти не допоможеш?
Ми нічого тут не знаємо.
Я не знаю, як тут працює час.
Нас не було 10 секунд?
Чи 10 років?
Подумай про маму.
- Уяви, як їй... - Не прикривайся мамою.
- Тобі чхати. - Ні, мені не чхати.
Знаю, ти б допомогла. Знаю.
Але це не наш бій.
Це відбувається не з тобою, але ж відбувається.
Слухай.
Поглянеш на мене?
Вона в тобі розчарувалася.
Я зрозумів. Так. Дякую.
Звертайся.
Потім поговоримо.
Зараз давай знайдемо інших.
Дженет прекрасно знає цей світ.
Що ти сказав?
Що?
Те ім'я.
Дженет Ван Дайн.
Де вона?
Ми з'ясовуємо. Ви її знаєте?
Я її знаю.
Їй тут не місце.
Налийте всім ще по чарці.
Так, дякую.
Якщо ви ще не куштували такого, то й не починайте,
хіба що хочете змінити своє життя.
Крайларе, ми шукаємо наших друзів.
Двох.
Людей, як ми.
Люди, точно, згадав.
Я геть забув, як ви там нагорі себе називаєте.
Людина.
А ви що, не людина?
Теоретично ні, але так.
Усе, що треба, в мене є.
Ні!
Давайте поговоримо.
То що привело тебе до нас, Дженет?
Якщо я не помиляюся, ти виїхала.
Покинула нас усіх.
З ним.
Дженет, про що він говорить?
Ти не сказала їм про нього.
Ти казала щось
про те, що тут робила?
Скільки людей загинуло через тебе?
Твоя сім'я взагалі знає, хто ти?
Ваша матуся
має багато секретів.
Ви брешете.
Я брешу.
Часто.
Але не про це.
Відпусти їх.
Йому потрібна лише я.
Але тобі потрібні вони.
Тому вони теж поїдуть.
Разом з тими іншими вашими друзями.
Я про них чув.
Але й він теж чув.
І він послав Мисливця.
Якого мисливця?
Це не людина. Не машина.
А механізований організм для організації...
катастроф.
Де вони?
Хто їх знає.
Загинули.
Мабуть, загинули.
Так сумно, коли всього цього
можна було уникнути, Дженет.
Просто дай йому те, що він хоче.
Що з тобою сталося?
Ми боролися з ним.
Він уміє переконувати.
Навідаймося до нього.
Ми закінчили.
Той корабель нас вивезе?
Прикриєш?
Завжди.
Генрі, сідай за штурвал.
Зараз заведу.
Де панель керування?
Перед тобою.
Якого біса?
Ти зможеш. Як літати на велику.
А велик що, живий?
Руки, аж по лікті!
Наче фаршируєш індичку.
- Серйозно, він? - Колись був чарівним.
Той тип?
Я провела тут 30 років, Генрі.
- У мене були потреби. - Боже.
Розумію. У мене теж є потреби.
Боже!
Я кілька разів вечеряв де з ким.
Її звали Лінда.
Не склалося.
Що пішло не так?
Вона - не ти, кохана.
- Усі по кораблях. Ми відлітаємо. - Добре.
- І Золуме. - Я тут.
Завези їх якомога далі звідси.
- Чому? - Що?
Якщо ви шукаєте Дженет, він шукає вас.
Ви привели їх прямо до нас.
Біжімо, хутко.
Рятуй якомога більше.
Ми їх затримаємо.
Бігом!
Давай! Швидше!
Треба тікати!
Усередину. Нумо!
Треба рушати. Бігом!
Боже мій!
Кессі, біжімо!
Біжіть у храм.
Чекайте повідомлення.
- Вебе, ми рушаємо. - Ні. Ні, чекайте!
- Хутко! - Усі мої друзі.
Віддай мандрівників.
Завойовник змилується.
Знаю я його милість.
Будь тут. Я...
Кессі?
О ні.
Гаразд. У мене є костюм.
Так, я помітив.
- Ти ціла? - Так.
Користуйся імпульсом.
Стрибок, удар. Один рух. Оп-оп.
Я вмію, тату.
- Хіба? Чесно? - Так.
Бо щось не схоже.
Не вловила мить.
Стриб...
Ось так.
Бачила, що я зробив?
Ні. Ти десь отакенький.
Стрибнув і вдарив.
Дженторо, треба тікати.
До корабля!
З поверненням у квантовий вимір, Скотте.
Я довго цього чекав.
Що?
Там хтось є?
Аякже.
Фатум, від якого тобі не втекти.
Наші долі завжди перепліталися,
з дня нашого знайомства.
Скотт Ленґ.
Відійди від нас!
Дня, коли ти зламав мене.
- Вигнав сюди, униз. - Чекай.
Даррене?
Не чекав мене побачити?
Еге ж.
Це той чувак-жало?
- Це той чувак-жало? - Кессі?
Я тебе ледве впізнав.
Як це ти ще живий?
Я став суперзброєю.
То он воно що таке?
Слухай, Даррене.
Даррен помер!
Є лише МОДОК!
І тобі нікуди тікати, Скотте.
Від мене не втечеш.
І від нього теж.
Він - майбутнє.
Він - минуле.
І тепер йому потрібен лише ти.
Мамо?
Що женеться за Скоттом і Кессі?
Ми маємо їх знайти.
Спершу я маю дещо зробити.
Може, вони вже мертві!
Хоуп, прошу.
І ти й досі щось приховуєш.
Я хочу вас захистити.
Від чого?
Кого ти так боїшся?
Третя відсидка?
Четверта.
І ось ми знову тут.
Лицем до лиця.
Це лице.
Велике лице.
Чому ви - лише летюча голова?
Може, поясниш нам, Даррене.
Ти кинув Даррена вмирати в квантовому вимірі.
Але мене знайшов Завойовник.
Відродив мене.
Зробив із мене суперзброю.
Механізований організм для організації...
МОДОК?
Я зрозумів. Це скорочення.
Це скорочення.
Механізований організм для організації катастроф.
Досить кмітливо.
- Ти думав, що більше мене не побачиш. - Є крихітні ніжки.
То не крихітні ніжки.
Наче в кенгурушці.
Думаєш, ти розумник?
Скотт Ленґ, тип, який забрав у мене все.
Украв усе моє життя.
Але я зміг.
Я заманив тебе сюди.
Я засік твій сигнал, Кессі.
Дякую, до речі. Без тебе я б не впорався.
Перед тобою - вільна людина.
Я створив тут стільки всього, ти навіть не уявляєш.
Усе заради нього.
Не одна я застрягла в квантовому вимірі.
Де це я?
Він назвався мандрівником.
Ученим, що збився з курсу.
У нього був корабель,
подібних яким я ще не бачила.
Корабель, що міг літати Мультивсесвітом.
Мультивсесвітом?
Тобто альтернативними вимірами?
Паралельними реальностями?
Спершу я не вірила.
Але він існує.
Як ми й припускали.
Ним можна потрапити додому?
Куди завгодно.
Я не зустрічала таких, як він.
Він здавався таким...
загубленим.
Мабуть, як і я.
Але в нас був вихід.
Що ми тільки не пробували,
щоб зарядити енергетичне ядро корабля.
Нічого не виходило.
Але через стільки років на самоті було добре мати друга.
Я збрехала Хоуп.
Сказала, що повернуся додому.
Так і бачу її біля дверей.
Вона чекає на мене.
Це останнє, що я зробила:
збрехала їй.
Я думала, що матиму більше часу.
Це я можу тобі дати.
Час.
Ти помиляєшся щодо нього.
Це клітка.
І вона робить усе, що може,
щоб зламати тебе.
І доки ти не звільнишся, неможливо осягнути,
наскільки тісною
вона завжди була.
Ми виберемося звідси.
Вона відчинить двері,
а там стоятимеш ти.
Обіцяю.
- До роботи. - Добре.
На це пішла вічність, але ми це зробили.
Ми оживили його.
Повертаймося додому.
Корабель був нейрокінетичним.
Підключеним до думок.
Доторкнувшись,
я побачила його розум.
Я відчула,
що він накоїв.
Цілі світи,
цілі часові лінії.
Стерті, ніби їх ніколи й не було.
Дженет?
Можемо рушати.
Просто зараз.
Хто такий Канґ?
Той, ким я маю бути.
Він не впав тут.
Його сюди вигнали.
За межі простору і часу.
У єдине місце,
яке могло його втримати.
Вигнали?
Хто?
Я не знаю.
Але вони зламали йому корабель.
І посадили його тут у пастку.
І через мене
він хотів вибратися.
Дженет?
Не підходь.
Ти врятувала мені життя.
Я ж обіцяв.
Дай я відвезу тебе додому.
А потім?
Що ти збираєшся робити?
Перемагати.
Я ж казав тобі, що час - не те, чим ти його вважаєш.
Я можу зробити так,
щоб ти ніколи її не кидала.
Хоуп відчинить двері,
і там стоятимеш ти.
І скільки світів загине,
якщо ти виберешся?
Твій не загине.
Вона ніколи не дізнається.
Хіба ти не хочеш знову побачити донечку?
Я не дозволю тобі полетіти.
Думаєш, ти можеш мене зупинити?
Віддай мені, Дженет.
Віддай!
Я не могла його здолати. Він був надто сильний.
Що ти зробила?
Пробач мені, Хоуп.
Ні!
Я підірвала його ядро.
Відрізала його від часу.
І навіки замкнула нас обох тут унизу.
Але я віддала йому достатньо.
Повернувши свій костюм,
він став тим, ким був завжди.
Завойовником.
У нього є зброя й технології,
що на століття випереджають усе, про що ми тільки мріємо.
Він узяв свою тюрму і зробив із неї імперію.
Я роками боролася з ним,
тікала від нього, ховалася від нього.
А тоді ви врятували мене.
Повернули додому.
Та я не заслужила.
Я напустила на цей світ монстра
і втекла.
Дженет, ти не могла цього знати.
Пробачте, що не казала вам.
Я просто хотіла забути.
Просто хотіла знову бути твоєю мамою.
Мені шкода, що ти мала пройти через усе це сама.
Але ти вже не сама.
Ми зупинимо його разом.
Йому потрібне ядро.
Але для цього йому треба Пімові частинки.
Якщо Скотт і Кессі в нього, Пімові частинки в нього є.
- І фора. - Саме так.
- Ми виберемося. - Хоуп.
Не можна дати йому втекти.
Ти цікавий чоловік,
Скотте Ленґу.
Я не знаю, хто ти,
але ти зробив помилку.
Ясно?
Я Месник.
Я скликав інших Месників...
Ти Месник?
Я тебе вже вбивав?
Що?
З часом вони зливаються в пам'яті.
Ти не той, що з молотом?
Ні, то Тор.
Нас часто плутають.
Схожа статура. Хто ти такий?
Просто чоловік,
який згаяв багато часу.
Як і ти.
Але цьому ми можемо зарадити.
МОДОК каже, що ти вправний злодій.
Так, він дещо в мене вкрав.
Не говори в моїй присутності.
Маю сказати, Дженет допомагала більше.
Ти теж знаєш Дженет?
Тут унизу що, всі знають Дженет?
Вона про мене не казала?
Що ж, воно й не дивно.
Дженет дещо в мене вкрала.
Мій квиток звідси.
І ти єдиний, хто може вкрасти його в неї.
І нащо це мені?
Бо ти хочеш вибратися звідси.
А мені треба звідси вибратися.
Бо я знаю, чим це скінчиться.
Чим скінчиться що?
Усе це.
Для мене час - не лінійний.
І в якусь мить
стає важко
не перескакувати в кінець.
Тож якщо хочете зупинити те, що буде,
і повірте,
ви цього хочете,
я - ваш єдиний шанс.
А що буде?
Я.
Багато мене.
Вони вигнали мене сюди, униз.
Вони бояться мене.
Але я той, хто може повернути вас додому.
То ми домовилися?
Ні, не домовилися.
Тату!
Я полегшу тобі завдання.
Ти принесеш те, що мені треба,
або я вб'ю твою доньку в тебе на очах
і змушу переживати ту мить
знову й знову, безкінечно,
доки ти не вимолюватимеш у мене смерті.
Усе зрозуміло?
Не роби цього.
Я з тих, хто любить, коли його розуміють.
Тату.
Не слухай його.
Ні!
Слухай, поговоримо.
Не роби цього.
Дуже раджу це зробити.
Будь ласка.
Це ж моя донечка, благаю.
Ти хочеш, щоб вона жила чи померла?
Будь ласка!
Думаєш, я брешу?
По-твоєму, я схожий на брехуна?
Припини!
- Тату! - Я зроблю це.
Я все зроблю. Відпусти її.
Відпусти її. Відпусти!
Я тобі не по зубах.
Людино-Мурахо.
Радій, що ти мені потрібен.
Більше до неї не торкайся.
Тоді дай те, що мені треба.
Де воно?
Що це таке?
Це було ядро мультивсесвітнього двигуна.
Джерело живлення, здатне переміщати нас у просторі й часі.
А Дженет його підірвала.
Воно всередині?
Це воно і є.
Маємо дістатися до центру.
Приємно знати.
Тобі треба зменшитися і пройти крізь епіцентр бурі.
Коли потрапиш усередину, знайди ядро
і зменш його знову.
Як воно виглядає?
Коли я щось краду, то знаю, що краду.
Як побачиш, упізнаєш.
Швидко, одна нога тут, друга там.
Що довше ти там будеш, то більше божеволітимеш.
Краще поквапся.
Тату!
Пробач.
Це все я винна.
Слухай.
Ні.
Це мій провал.
Кессі.
Моє життя - результат моїх провалів.
Єдиний мій правильний вчинок - це ти.
Тату!
Усе гаразд.
Нічого.
Люблю тебе, маленька.
Я теж тебе люблю.
Так. Я зайшов.
Даррене, ти мене чуєш?
Даррене?
МОДОКу, чуєш мене?
Що?
- Я зайшов. - Добре.
Так, то що мені робити? Який план?
Не померти там?
Дякую. Ти дуже допоміг, МОДОКу.
Ти його бачиш?
Так. Бачу.
Я рушаю туди.
Що за фігня?
Я ж казав, Скотте. Зайти - лише початок.
Ти цього не казав.
Чого я бачу іншого себе?
Я не інший я. Ти - інший я.
Ти з'явився...
Чому тут є інший я?
Ти бачиш можливість іншого тебе.
Ти в Штормі Вірогідностей.
Що це взагалі означає?
- Ти не знаєш? - Я маю знати?
Бо я тут через тебе.
Отже, справжній - я.
Я цього не казав.
- Якого біса? - Якого біса?
- Стоп. - Якого біса?
Якого біса?
Де це я?
Це Шторм Вірогідностей.
Кожен доступний тобі вибір існує одночасно.
Що він каже? Що-що?
- Що він каже? - Ти в коробці Шредінгера.
І ти - кіт.
- Маячня. - Я зрозумів.
Ані руш! Ясно? Завмерли всі!
Що тебе слухати? Ти не справжній.
- Що? - Я справжній?
- А я? - А я?
- Я справжній! - Що?
Якого біса? Я тут справжній.
Хлопці. Спокійно.
Легше. Дихайте.
Ми розберемося. Разом.
А ти ще хто?
Чого ти так вирядився?
Бо працюю в "Баскін-Роббінсі".
Це моя форма.
Нормальний одяг.
А ви чого вирядилися?
Годі!
Зробімо це!
Нам усім гаплик.
Чекайте.
Стій. Чекай!
Ні!
Ні! Чекайте! Ні!
Я чую Скотта.
З дороги!
- Мамо! Що це? - Що ти робиш?
Не дивися. То лише можливості.
Вони - не ти.
Скотте, де ти?
Чому я тут?
Не бійся. Цього разу вийде.
Що ти... Стій, чекай, ні. Стій.
- Стій! Ні! - Я все владнаю, хлопці.
Я зможу. Я впораюся!
Скотте, де ти?
Скотте!
Де ти, Скотте?
- Не можу дихати. - Ой, моя шия.
Не бийся ногами!
- Спина! - Ми всі помремо!
Тату.
Повернися.
Тату...
якщо ти мене чуєш...
повернися. Просто повертайся.
- Не здавайся. - Ну ж бо.
- Тату, повернися ще раз. - Давай.
- Ми потрібні їй. - Прошу.
Так, давай. Ми потрібні їй. Зробімо це разом.
- Підсадіть його. - Хапай його!
Уперед.
- Нумо, піднімайте його! - Так!
- Я тримаю! Давай. - Нумо. Ось так.
- Лізь! - Підсадіть його!
Ми робимо це для Кессі! Хлопці, нумо!
Усі разом!
Що ти робиш?
Як ти таке робиш?
Я скажу, як.
Усі ми хочемо того самого.
І я йду, Кессі.
Іди до неї, друже.
Народ, давайте разом!
Ось так!
Давай, ближче.
Підсадіть його!
Тримайтеся, народ.
Обережно. Вирівняйся.
Стій рівненько. Ось так.
Уперед.
Що?
- О ні. - Що таке? Вийшло?
Вибач, друже!
- Ні-ні-ні. - Ні-ні-ні.
Хоуп, ти справжня?
Я справжня.
Тоді зробімо це.
Готовий?
Готовий.
Ходімо.
Заберемо цю штуку.
Ні. Чекай.
У нього Кессі.
- Що? - Скотте.
- Дженет. - Дай це мені.
- Їдьмо. - Ні.
У нього Кессі.
Ми врятуємо її. Я обіцяю, врятуємо,
але не можна давати це йому.
Я б їй не вірив.
Дженет уміє...
передумувати.
Привіт, золотце.
То
що ти обираєш, Скотте?
Ну і ну.
Та це ж мій старий наставник.
Привіт, Хенку.
Даррене?
Не чекав побачити протеже через стільки...
Здуріти, Даррене.
Що з тобою сталося?
Я суперзброя!
Мені треба це взяти?
Де моя донька?
Скотте.
Не треба.
Ми домовлялися.
Вона проживе і без тебе.
Бувай, Хенку.
Генрі.
Ти кинула мене тут помирати.
Подивимося, що в них вийде.
Що ти побачила?
Минулого разу ми так і не змогли поговорити.
Але мені було цікаво.
Торкнувшись мого розуму,
що ти побачила?
Монстра,
який вважає себе богом.
Коли бачиш час так, як я,
відводити погляд - не варіант.
І ти єдиний, хто це бачить?
Я єдиний, хто бачить, що час зламаний.
І хто його зламав?
Я.
Кожна версія мене.
Варіанти мене.
По всьому Мультивсесвіту.
Гралися часом, як діти.
Але я бачив, чим це скінчиться.
Я бачив, як їхній хаос
шириться реальностями.
Всесвіти стикаються.
Безкінечні вторгнення.
Я бачив Мультивсесвіт.
І він помирав.
Усе через них.
Тож я взяв контроль на себе.
Тобто розв'язав війну.
І тепер хочеш стерти всі всесвіти, які тобі загрожують.
Так роблять монстри.
Так роблять завойовники.
Вони спалюють зламаний світ.
І створюють новий.
Не хочеш ти рятувати нікого й нічого.
Ти просто хочеш помсти, бо вони перемогли.
Бо ти програв.
Я програв.
Ти не уявляєш, що я втратив.
І я випалю їх із часу за те,
що вони зробили зі мною.
Ти стиратимеш цілі часові лінії.
Убиватимеш трильйони людей.
Шкода, що це не має значення, Дженет.
Боже. Що я роблю?
Що?
Хенку!
Це твої мурахи?
З мурашиної ферми?
Так, Скотте, це мої мурахи.
Як ти їх тут знайшов?
Я чув дивні сигнали з часу нашої аварії.
Спершу думав, може, якась поломка.
Якісь перешкоди.
Що це таке?
Але ж ні.
Це були мурахи.
Вони весь цей час хотіли встановити зв'язок.
Виявилося, вони пройшли крізь якесь розширення часу.
Прожили тисячі років за один день,
розширили свої знання, свою науку,
стали розвинутішими, ніж я міг уявити.
Це не я їх знайшов.
Це вони знайшли мене.
Я ж казав, вони розумні.
Вони вже створили щось на кшталт технократичної цивілізації типу два.
Я знаю, що соціалізм - неоднозначне слово,
- але можна багато навчитися в цих... - Тату.
Так, це мої мурахи.
А мурахи не здаються.
Мені чхати, хто це.
Чхати, що він зробить.
Я витягну Кессі.
Як нам покращити шанси здолати Канґа?
У нас є ідеї.
Що ви задумали?
Як сказав колись один великий письменник:
"Вам завжди є куди рости".
Ти читав мою книгу?
Кожне бісове слово.
Берімося до роботи.
Привіт! Вибач.
Мабуть, налякала тебе.
Що ти тут робиш?
Рятую вас.
Як?
Це слушне питання.
У цієї штуки є щось типу ключа?
Чи картки? Як від номера?
Розумієш, як...
Дідько!
Стрибок і удар.
Дженторо.
Через мене поранили твоїх людей.
Чим допомогти?
Ого.
Дамо їм здачі.
Чорт, яка ти крута.
Маєш план?
Звільнити тебе.
А ти маєш план?
Треба сказати всім, хто може битися.
Тоді звільнити наших з камер
і почати контрнаступ.
Так, план є. А як усім сказати?
За мною.
Іду. Чудово.
Я створив тут унизу імперію, Дженет.
І я заберу її з собою.
Треба було мене випустити, коли мала нагоду.
Історія не написана.
Її виковують.
Сьогодні ми підносимося.
З цієї фортеці я мститимуся тим, хто мене вигнав.
Сьогодні ми завоюємо вічність.
І династія Канґа буде...
Алло? Працює?
Кессі?
Я не знаю, чи працює.
Гаразд. Схоже, ми в етері.
Я їх затримаю. Повідомляй.
Повідомляти ж ніби мала ти.
Негайно!
Ми всередині. Ми проникли у вежу.
І я з Дженторою.
Його можна здолати.
Знаю, вам може здаватися,
що вже надто пізно,
що ми постійно програємо.
Але сім'я, яку я втратила,
вчила мене боротися далі.
І будь вони тут, вони боролися б.
Треба не забувати про менших.
Це мене тато навчив.
Коли треба було допомогти,
він не відвертався.
Так зробимо і ми.
Треба йти!
Приходьте у вежу! Бийтеся!
Я знаю, що ви чекали. Час завдати удару.
Він знає, що всіх нас не здолати.
Приходьте у...
Кессі.
Я знайшла сигнал. Мама теж буде.
- Їдьмо. - Я поведу.
Знайди дочку Ленґа.
Убий її.
Ходімо!
Хочете битися - за мною!
Усе скінчено, Кессі.
Звільни інших. Іди!
Він нас побачить.
Так. Я простежу, щоб побачив.
Починайте запуск.
Твого тата тут нема, Кессі,
але, гадаю, ти не надто здивована.
Канґу!
Ми ж домовлялися.
Ти викрав мою доньку!
Здуріти можна.
Який великий.
Ти збрехав мені!
Дав слово - тримай його.
Без цього ми ніщо!
Убити його.
Так, сер.
Продовжуй. Я займуся ними.
Так, давай!
Їх так багато!
Скотте! Я їх не втримаю!
Вони прибули.
Молодець, Кессі!
Так!
Ну ж бо! Уперед!
Революція!
Спалімо це все.
До бою!
В укриття! На землю!
Який код моста?
Я краще здохну.
1-8-1-4-7.
Прокляття!
Тобі це знадобиться.
Привіт.
Це наш дім!
Повернімо його собі!
Ні!
У мені є дірки.
У мені є дірки!
Не знав, що він так уміє.
Канґу!
Де вона?
Запускай негайно!
Що це таке?
Він тікає.
Нікуди він не втече.
Не пускайте його до кілець.
Тату!
Тату, я йду!
Тату!
Уже нема куди тікати.
Прошу, хай спрацює.
Гей, куди це ти?
Давай битися.
Думаєш, уже все? Ану підходь!
Даррене, годі вже
намагатися бути оцим, що воно там таке.
Я не знаю, ким бути.
Скажи, ким мені бути.
Я не знаю. Просто не будь покидьком.
Уже пізно.
Поглянь на мене.
Я такий покидьок.
Перестати бути покидьком ніколи не пізно.
Ми маємо його зупинити.
У мене є ідея.
Готовий?
Мабуть, ні.
Один, два, три. Давай!
Тату!
Кессі?
Ти велетенська!
Я велетенська.
Я люблю тебе, маленька.
А я тебе.
Я так тобою пишаюся.
Я наче Ґодзіллу обнімаю.
Знаю. Такі круті відчуття.
Знаю, скажи?
Я така голодна.
Так, буває.
- Я б зараз усе з'їла. - Усе. Знаю.
- Але страшенно кортить лайму. - Правда?
- Цитрусових. Знаю. - Цитрус.
Це...
Захоплюйте вежу!
Усе скінчено.
Ти все ніяк не збагнеш.
Ніколи й нічого не скінчено.
- Треба йти, негайно. - Ні.
- Ходімо. - Ні!
Знаю, але треба йти.
- Ні! - Ходімо.
Сучий ти...
- Боже. - Скотте.
Вставай.
Думаєте, мені це в новинку?
Знаєте, скільки повстань я задушив?
Ні.
Скільки світів завоював?
Скількох Месників я вбив?
І ви думаєте, що можете мене здолати?
Я Канґ!
А ви...
Ви говорите з мурахами.
Мене звати Даррен,
і я - не покидьок!
Вибачте, я спізнився.
Багато мурах.
Це ти постарався?
Твоя правда, Кессі.
Даррене.
Ти цілий?
Напевно, ні.
- Даррене? - Привіт, Хоуп.
У тебе нова зачіска.
Що в біса сталося?
Так. Ні...
Багато чого. Потім розкажу.
Це було...
Не знаю, що й сказати.
Дякую, Скотте.
Ти завжди був мені за брата.
Правда?
Це правда.
Принаймні я помер...
Месником.
Так.
- Дійсно. - Ага.
Ти один із нас.
Сьогодні багато чого сталося.
- Генрі? - Дженет?
- Мамо, де ти? - Я у вежі.
Схоже, я маю один шанс нас повернути.
Але часу обмаль.
Якщо ми хочемо додому,
треба рушати.
Ми тут закінчимо.
Дякуємо.
Дякую.
Давайте! Їдьмо!
Гаразд. Щасти вам.
Удачі. Ходімо.
Дякую, друже.
Ти зробила це.
Повертаймося додому.
Де Скотт?
Він був у мене за спиною.
Треба було відвернутися.
Так, що ж, я ніколи цього не вмів.
І ти не вийдеш.
Я хочу, щоб ти пам'ятав.
Ти міг би повернутися додому.
Міг би знову побачити дочку.
Але думав, що переможеш.
Мені не треба перемагати.
Досить, щоб ми обоє програли.
Тату!
Де... Де...
Де вона? Вона...
- Ні, вона жива. - Де вона?
Вона в нормі. Жива.
- Усі вони. - Вона в безпеці?
Ти зробив це.
Ти зміг.
- Пробач. - Ні-ні-ні.
Не відпускай мене.
Не відпускай.
Ніколи не відпускай.
Я тримаю тебе.
Ти повернулася.
Я кохаю тебе, Хоуп.
Я кохаю тебе, Скотте.
Рушаймо додому.
Удома добре.
Моє життя якесь нелогічне.
Колись я постійно ставив собі ці питання.
"Скотте, ти з сім'єю щойно врятував квантовий вимір
і випив чувака без дірок.
Чому з тобою вічно таке трапляється?
Маячня".
Але знаєте що?
Хто сказав, що життя логічне?
Рубіне!
Ти комаха!
Я помилявся. Так. Ти - та інша комаха.
Ти людина-комаха.
Ти збільшуєшся і зменшуєшся, як комаха!
Твоя правда. Я такий. Лише каву, будь ласка.
Дванадцять доларів.
Дванадцять!
Колись я думав, чи скінчився цей розділ у житті,
але як нагадала Кессі: "Завжди є кому допомагати".
Я вже не печу торти, але зробив виняток.
З Днем нароДЗення, Кессі!
Ух ти.
Це ти сам спік?
- Так! Зазвичай не печу. - Я знаю.
Мій попередній торт був у 1997 році.
Ти справжній митець.
Пригода вийшла шаленою.
Одного дня звільнили з "Баскін-Роббінса",
наступного долаю космічного короля, що мандрує в часі.
Ми ж його здолали, так?
Усе було саме так.
Він виходив, але не вийшов.
Здається.
Але ще він казав, що станеться щось погане,
і що всі помруть, якщо він не вийде.
Чекай. Це я що, щойно усіх убив?
Усі помруть через мене?
Господи.
Боже... Що я наробив?
Що я накоїв?
Знаєш що? Напевно, все нормально.
Я ж кажу, життя нелогічне,
тож, може, годі ставити стільки запитань, Скотте.
Не накручуйся.
Сюрприз!
З днем народження тебе
Нині не мій день народження.
Знаю. Але я кілька пропустив.
Усе добре. Усі ми разом.
Ти нічого не накоїв.
Усе, напевно, нормально.
Канґа вже нема. Це зробив ти.
За того типа вже не хвилюйся.
Дякую.
З фальшивим днем народження, Кессі.
ЛЮДИНА-МУРАХА ТА ОСА: КВАНТОМАНІЯ
Отже, вигнанець загинув.
Ти впевнений, що він загинув?
Якби це була неправда, я б тебе не кликав.
Тебе, певно, дуже зачепило, що його вбив не ти.
Жоден із нас
не вбив його.
Це зробили вони.
Вони починають торкатися Мультивсесвіту.
І якщо їм дозволити...
вони захоплять...
усе,
що ми створили.
Тому годі марнувати час.
Ми спізнилися.
Скількох ти покликав?
Усіх нас.
Переклад субтитрів: Владислава Бурмістрова Deluxe
Час - це все.
Він формує наше життя.
Та, можливо, ми можемо формувати...
його.
Це він.
Що? Ти ж казав, він якась страхітлива особа.
Так і є.
Канґ повернеться