ОРИГІНАЛЬНИЙ СЕРІАЛ NETFLIX
Якщо хочеш її завести, треба вставити ключ.
Сержанте Річчі.
Куди поїдемо, майоре?
Ну, я…
Я не знаю…
Ти ж бос, так?
Так. Точно.
Ти явно показав Аязу, хто головний.
-Це випадково. Я… -Хіба?
Не вибачайся за свою силу.
-Вибач… -Що я сказала?
Добре.
Болить!
Бо ти слабкий, Теренціо.
Усі за вигнання Теренціо?
Пішли ви! Відчиніть.
То що ти дізнався?
Хороша новина: координати, записані Ріком…
Це казали генерали.
Координати, записані Ріком у НАТО, відповідають
гідроелектростанції в районі Стари.
Логічно.
Так, якщо совіти колись будували секретний бункер, гребля…
Гребля охоронялася, і це був би чудовий спосіб сховати бункер.
Якщо бункер - під водоймою, це захистило б його від сонця.
Добре. Це хороша новина. А яка погана?
Привіт!
Добре.
-Можеш рознести їжу. -Так, тільки попісяю.
«Тільки попісяю» - це так панянки зараз розмовляють?
«Панянки?» Я звідки знаю?
Там хтось є?
А Аяз вийшов?
-Там усе гаразд? -Зараз!
Хвилинку.
Отже, координати довготи й широти, які чув Рік…
-Більш нічого не казали! -Твоєї вини нема.
Є лише два місця з десятковими.
Хорст каже, це десь 250 метрів у всіх напрямках.
Це не проблема, якщо знати, що шукати.
-Якщо в нас є опис чи… -Але його нема.
-Нема. -Нема.
Я вчив солдатів навичкам розвідки. Я можу знайти бункер.
Ти вже «допоміг». Помовч.
Я скажу Матьє.
А ви шукайте далі онлайн.
Спробуйте точно з'ясувати, де він.
Його тримали в секреті 60 чи 70 років,
і ти думаєш, що ми знайдемо його на кількох фото онлайн?
Краще б знайти. Бо як ні, ми помремо.
У ТЕМРЯВУ НОЧІ
Сядемо на авіабазі за 15 км від бункера.
У Білорусі?
-У Болгарії. -Де це?
-Поруч із Туреччиною. -Яка різниця?
Головне те…
що в нас буде лише 30 хвилин,
щоб доїхати від авіабази до бункера до світанку.
Як ми доїдемо?
-Домінік далеко йти не може. -Можу!
Ми сядемо на авіабазі. Там будуть машини.
-А як ні? -Я його понесу.
-У нас не буде часу. -Тоді ми…
Доведеться нам…
-Навіть якщо бігти… -Годі!
Може, Матьє вважає обов'язком заспокоювати
й оберігати вас,
але це не моє завдання, і я не - не лідер.
Я тут, щоб сказати, що якщо з бункером не вийде,
у нас забракне палива й часу на план Б.
Тому коли сядемо, щоб усі були готові рушати.
Може, гребля освітлена.
Пролітаючи, можемо побачити.
Дай Бог дотягти до авіабази. Зустрічний вітер.
Залили мало палива.
Якуб казав, що автоцистерна була повна.
Треба було гнати дві.
Ти молодець, Сільві. Ти зробила все, що могла.
Цього замало.
Нема коли шкодувати себе.
Я не шкодую, ясно? Я…
Мені просто шкода їх.
Ті люди тобі вдячні. Ти - лідер.
Так…
Чому у ВПС цього не побачили, я ніколи не зрозумію.
Я казала, що мене вигнали, але це не так.
Що?
Можна на два слова?
-Звісно. -Щоб Домінік не чув.
За стільки часу донести людину за 15 км нереально.
Ти щось придумаєш. Ти сильна.
Не мені тобі казати.
Хто раніше осадив Теренціо без тіні страху?
Я маю дещо тобі сказати.
Нещодавно мене оперували.
Не мені судити.
Річ не в цьому.
Мені потрібні були гроші на лікування Домініка.
Я продала нирку.
Мені сказали, я потрібного розміру, здорова, не наркоманка…
Заплатили 15 000 євро.
Тепер я розумію, чого ти так засмутилась, що ми не летимо в Москву.
Не за себе. Справа завжди була не в мені.
Просто знай, що слабкий не тільки Домінік.
Я теж, мабуть, не зможу далеко бігти.
Тоді я й тебе понесу.
Ні, я прошу не про це.
Якщо я відстану, пообіцяй мені…
що понесеш мого сина.
Понесу. Я зроблю це.
Можеш на мене покластися.
Я знаю.
Вибачте, що перебиваю.
Аязе, можна з тобою поговорити?
Перших вісім місяців ми майже не бачилися.
Він служив у Малі. Я - в Афганістані.
Тоді нас обох перевели в Бельгію.
І це було…
Якось він почав скаржитися…
на втому й схуднення.
Я сказала не хвилюватися.
Усе дражнила його,
що не треба зустрічатися з молодшою за себе.
Через мене він тижнями ігнорував біль.
Рак підшлункової.
Він зжер його зсередини.
Я звільнилася відразу, як він помер.
Я остання людина, яку варто слухати.
Співчуваю через втрату.
Чесно.
Але…
Думаю, за все моє життя…
це найдурніше, що я чув.
Ти мусиш пробачити собі.
Чорт. Якщо це кінець, ти помреш із такими думками?
Тут небагато місць для усамітнення.
Можна вниз до Теренціо.
-Там унизу маю бути я. -Що?
Більше того, я маю бути внизу з ним.
Аязе…
Пробач мені, що я покинув тебе в НАТО.
Теренціо сказав тобі, що я поїхав.
-Ти ж не знав. -Я тебе бачив.
На комп'ютерному моніторі.
Лише секунду, я не був упевнений, але…
Чому ти нічого не сказав?
Мабуть, тому, що якби ти був мертвий,
мені б не довелося мати справу з тобою
після того, як я вже старався виставити тебе з літака.
Я пробачаю тобі, Ріку.
-Отак просто? -Ти ж цього хотів?
Так, але…
«Око за око».
-Що? -Ми маємо поквитатися.
Скривдь мене.
-Ріку… -Ні, я серйозно.
Помстися мені.
Двадцять років тому я сів у тюрму.
Я наполіг, щоб жінка з дітьми до мене не приходили.
Але пообіцяв їм…
що коли вийду, ми продовжимо, ніби нічого й не сталося.
Через три роки
я вийшов із тюрми і більше не повернувся додому.
А тепер уже й не зможу.
Потрібна мужність, щоб визнавати помилки, і ти щойно це зробив.
Давай домовимося жити далі, гаразд?
Так.
Домовилися.
Оскільки ми зізнаємося,
я також збрехав про те, чому я їду в Росію.
Не на конференцію з безпеки.
Я познайомився з жінкою в Інтернеті.
Так, аж незручно, я знаю.
Чого це незручно?
Ну… Може, й ні.
Ти кохав її?
Це тривало недовго, але вона була всім, чого я шукав.
Доброю, респектабельною, працьовитою.
У неї був власний манікюрний салон.
-Вродлива. -Так, вона красуня.
Ми скоро сядемо.
Будете допомагати чи… Сережки купуєте?
Що?
Це реклама сережок.
Я пару разів зустрічала цю модель. Ходяча катастрофа.
Дякую, Інес.
Що це з ним?
Щоб збільшити наш час на землі, ми знижуємося швидше.
Коли сядемо, шукати трап не будемо,
а вийдемо через вантажний відсік.
Через дірку, прорізану у відсік авіоніки.
Як я буду дихати?
Багаж ми брати не можемо.
Візьмеш з собою концентратор.
Без винятків. У нас нема часу.
Усі в одному човні.
Паливо.
-Але нам сказали нічого не брати. -Я знаю.
Але для особливих хлопчиків є особливі винятки.
Добре?
Ми долетимо.
Палива майже не залишилось, але долетимо. Я скоро зв'яжуся з вами.
Коли сядемо, я не зможу йти так швидко…
Я буду допомагати. Як і Хорст, Якуб…
Ти допомагай слабшим пасажирам.
-Але… -Я не кажу, що здаюся.
Але пообіцяй, що якщо я буду вас затримувати,
-ти покинеш мене… -Не думай про це.
Я повинен про це думати. Я не знаю, що нас чекає.
-Ти мусиш пообіцяти. -Годі.
Якщо не пообіцяєш,
я можу взагалі…
-розбити літак. -Що?
Якщо я всіх уб'ю, це хоча б станеться швидко.
Добре, хай так.
Але цього не буде.
Я зараз.
Аязе? Ріку?
-Звіримо час. До світанку… -Тридцять дев'ять хвилин.
-Так. -Аналогічно.
А місце?
У меге й Аяза є вказівки, як знайти греблю.
І останнє.
Пройти через відсік авіоніки треба повз Теренціо.
Що робити з ним?
Якби вирішував я? Я б покинув його там.
Він мав шанси довести, що не покидьок.
-І ні разу не довів. -Він небезпечний.
Думаю, хай вирішує Аяз.
Він же тебе намагався вбити.
Я не знаю.
Не знаю, що буде в наступному житті, але якщо ми сьогодні помремо,
я не хочу, щоб моїм останнім вчинком був смертний вирок іншому.
Добре.
Хай буде в наручниках.
Пробачати - це одне, а забувати - зовсім інше.
Що Якуб казав про бункер?
Вони не знайшли нічого конкретного.
Не всі проблеми зразу.
Пасажири рейсу 21, ми от-от сядемо.
У нас є лише 30 хвилин, тому не беріть нічого, що вас уповільнить.
Усе буде добре. Я обіцяю. Чуєш?
Відшукавши машини,
ми розділимося на групи, знайдемо бункер
чи хоча б спробуємо.
Мене втішає знання того, що де б ми не опинилися,
ми будемо там разом.
То не Ґлоубмастер?
-Так, він. -Хороший знак.
Хоч знаємо, що ми в потрібному аеропорту.
Розбийтеся на дві групи.
Усі чули? Не марнуйте ні секунди.
-У кого ключ від наручників? -Байдуже. Їх не знімуть.
Перевір рівень бензину.
Погано виглядаєш.
Ти теж, але це не новина.
Певно, не мені скаржитися,
бо ти виявився кращим за мене й не покинув мене тут.
Це не я сказав тебе врятувати. Це був Аяз.
Той, кого ти покинув вмирати.
Скільки ще часу?
Тридцять чотири хвилини. Повний бак!
-А в тебе? -Те саме.
Хвилюйся за себе.
Я роблю це не для себе.
Ти потім скажеш, що механік врятував пілота,
і це дає мені волю до життя.
Давайте! Їдьмо!
-Ти знаєш дорогу? -Так. Усе тут.
Усі сіли?
Гаразд!
Якщо більше не побачимося, ти молодець. Дякую.
-Ти їх бачиш? -Так.
Та на поворотах втрачаю з виду.
Ще три кілометри.
Сигналу нема.
-Прокляття! -Що?
-Нічого. -Це таке «нічого»?
Ми так поспішали, і валіз не брали…
що я забула прах Анрі.
Знайдемо бункер і повернемося по нього,
коли знову стемніє.
-Так, обов'язково. -Добре.
Ти всядешся нарешті?
Я б подивився, як ти тримаєш рівновагу
у наручниках.
-Авжеж, подивився б! -Лоро, не займай його.
Я не сприймаю тебе як жінку!
Та ясно, ти або вбиваєш людей,
або мрієш про Інес.
Про кого?
Я бачила, як ти на неї дивився.
Лоро, прошу.
Не кажучи про те, що ти за людина, вона вдвічі молодша за тебе.
Той тип ще старший за тебе.
-Чого ви зчепилися? -Я на нього працювала.
-Працювала, аякже. -Може, вийдеш із машини?
Тут ти нікому не потрібен. Від тебе самі проблеми.
Проблеми? Як тоді, коли я врятував тебе?
Що? Врятував тільки тому, що ми були на борту.
Так, звісно.
А ти хоч подумав, може, нас не треба було рятувати?
Може, дехто з нас хотів би бути зі своїми сім'ями.
Усе добре?
Поки що.
Сигнал є?
Скільки ще часу?
Нема. Тут глушина.
-Двадцять чотири хвилини. -Добре.
Що нам шукати?
Будь-яку незвичайну буд…
Що?
-Мамо! -Що таке?
-Аязе? -Аязе!
-Аязе? -Мамо!
-Аязе? -Дивися!
-Аязе! -Дивися, куди їдеш!
Їх давно не видно. Пригальмуй.
Вони знають дорогу!
Тут дорога роздвоюється.
Ще один кілометр.
Добре. Чудово.
-У який бік, нагадай? -Праворуч.
Голова.
-Треба їхати! -Добре.
Ворушіться!
-Що таке? -Не знаю.
Домініку!
Голова болить!
-Що сталося? -Не знаю, він завмер.
Ти як, Аязе?
Це сталося знову?
Що значить «знову»?
Отямся. Чуєш мене?
Чуєш мене, маленький? Чуєш мене?
Обговоримо по дорозі, але схоже,
-доведеться йти пішки. -Що?
-Заводь двигун! -Ні, не їде. Доведеться йти.
-Ти здурів? -Нема часу.
Ходімо. Пішли! Треба йти.
Давай!
Ворота відчинені!
Вісімнадцять хвилин до світанку!
Гей, ворота! Стій!
-Що? -Ворота. Стій!
Що сталося?
Слід відчинити для інших.
Знімемо їх взагалі!
Боже мій!
Не торкайтеся, там струм!
Османе, отямся!
Треба відчинити їх!
-Має бути пульт. -Османе!
Османе!
-Дай я. -Після сказаного тобою?
-Ти казав, я сильна! -Так.
Ти не можеш нікого нести. Тебе самого треба нести.
У тебе давно таке?
Відучора. Лише пару разів.
Я вб'ю Теренціо.
Аязе!
-Іди. -Ходімо.
У який бік?
Дзвоніть іншим.
Сигналу нема.
-Чорт! -Думай, Аязе.
-Ти не пам'ятаєш, так? -Думаю, направо.
-Думаєш? -Чи, може, наліво…
-Що нам робити? -Обери шлях.
-Не пам'ятаю. -Відчуваєш, що сюди?
-Пробачте. -Нема сенсу питати.
У нас мало часу!
-Наліво. -Наліво?
-Думаю, наліво. -Добре.
-Пішли. Нема як сперечатися. -Скільки ще часу?
-Сільві казала, 35 хвилин, так? -Їх було 25!
Добре. Можемо йти разом. Ходімо.
Пульс іще є, але слабкий.
Ти зміг.
Добре, ходімо.
-Як Осман? -Зомлів, але пульс є.
Покладімо його назад.
Та що таке?
-Чорт! Кнопку треба тримати. -Заклинь її.
Це для охорони. Щоб ніхто не робив те, що робимо ми.
То що робити?
Припаркувати тут джип?
Інші не проїдуть. Він буде під струмом.
У нас лише 16 хвилин! 16 хвилин!
-Як знайти бункер пішки? -Як ми його понесемо?
Я натискатиму.
Кнопку, давайте я.
Коли вони приїдуть, сяду в їхній джип.
Це необов'язково.
Вони будуть за кілька хвилин. Під'їду з ними.
Це спокутує мою провину.
Добре.
Зніміть наручники.
Гаразд.
Припаркуємося біля входу в бункер, якщо знайдемо.
Тому просто шукай джип.
Так і зроблю.
Хлопці, завантажте Османа. Дай ключ.
Ти покинув Аяза, а тепер врятуєш, і ви квити, так?
Рік сказав, Бог прощає тих, хто кається.
Дай зап'ястя.
Дякую.
Гей! Ти що робиш?
Ти хочеш врятуватися,
то як вірити, що ти залишишся і врятуєш інших?
Вони знімуть наручники.
Знаєш, хто ти така?
Так. Лідер.
Сука! Сука ти!
Ось огорожа!
Там ланцюг. Замок.
-Де вхід? -Його нема.
Ми йшли не в той бік.
Отже, розвертаймося й назад!
Трясця.
Керма нема.
Часу теж нема.
То що? Хочеш перелізти через огорожу?
Я перший. Накину на огорожу сорочку.
Аязе, стій!
Огорожа під струмом. Написано на знакові.
-Чорт! Що робити? -Повертаймося!
Ні! Чекайте.
Сонце от-от встане.
Дайте секунду подумати.
Дев'ять хвилин 45 секунд.
Сонце скоро встане.
Вантажівки з аеропорту. Це добре?
Так, дійсно. Твоя правда.
Інші мають побачити, що ми стали тут.
Що це?
Вентиляція. Гарна ознака!
Тут якісь сходи.
Швидше, Аязе.
Ну ж бо.
Так, слухайте уважно. Усе просто. Це наука.
Якщо стояти на ізоляторі
і не чіпати одночасно дроти різної полярності,
можемо перелізти.
Не можемо. Сонце от-от встане.
Зробіть щось!
То як це зробити? Як заземлитися?
Ті шини. Якщо їх зняти, на них можна стояти.
-Гума - чудовий ізолятор. -Як їх зняти?
Шукай домкрат!
Колючий дріт накриємо одягом.
Двері!
Обережно! Може, там струм.
Нема часу.
Замкнено!
Спробуйте знайти, чим зламати замок.
Давай, Аязе!
Обережно.
Кидай. Обережно.
Добре.
Бачите, як я не чіпаю два дроти одночасно?
Зрозуміли? По одному.
Ось.
-Повільно. -Так, народ.
Давай.
Стій!
Секунду!
Скеровуй удар всередину, бо зламаєш замок.
Заходимо.
-Що ти робиш? -Я чекатиму інших.
Не можна!
Ріку, скільки до світанку?
-Три хвилини 27 секунд. -Я встигну.
-Звідки ти знаєш? -Іди! Це наказ.
Шматок лайна! Ти шматок лайна!
Біжімо!
Сюди!
Сільві!
-Ідемо! -Так!
-Де інші? -Всередині.
Де Теренціо?
-Він не з вами? -Ні. Заходьте!
-Де ваш одяг? -Довго розповідати.
Аязе.
Хоча б дай тобі допомогти.
Добре. Домініку.
Ну що ж! Покажи, на що ти здатне!
Мені не страшно.
Я готовий.
Готовий до того, на що ти здатне.
Покидьки!
-Де інші? -Я не знаю.
Он двері. Майже прийшли.
Назад!
Хто з вас Сільві?
Я.
Сказали, ви командир.
Так. Де інші?
Усередині.
Де солдат-італієць?
Він не тут?
Ні.
-Я чув, вам не завадило б відпочити. -Так.
Тут не відпочинете.
Ходімо.
-Он вони. -Встигли!
Це диво!
Що ви всі робите?
Ваш пілот сказав, що ви тиждень тікали від смерті.
Так.
Що ж…
Ми вирішимо цю проблему.
Але з вашою допомогою.
У ТЕМРЯВУ НОЧІ
Переклад субтитрів: Владислава Бурмістрова