СЕРІАЛ NETFLIX
ВАША ПОДОРОЖ ДО МОСКВИ ПРЯМІ РЕЙСИ
В аеропорт за дві години до рейсу?
-О котрій твій рейс? -Близько півночі.
Якщо приїдеш за годину, встигнеш.
Хорсте?
Можна тебе на секунду?
Звісно.
-Припини! -Не бійся. Вона не бачила.
Я нас зареєстрував.
Я не полечу.
Що?
Чому?
Що відбувається?
Летиція кидає Хорста. Я чув, як вона говорила з Шарлін.
-Вони разом кілька місяців? -Так, але ми недавно говорили.
Він був п'яний, зізнався, що до Летиції був незайманим.
Що?
-Нічого? -Ні, не нічого.
Усе не так, як було.
Хотіла сказати тобі до конференції.
Може, поїдемо як колеги?
Може, колись.
Клімат і енергія.
Хорст Бодін?
-Його зараз нема. -Коли він повернеться? Це терміново.
-Я не знаю. Щось передати? -Я передзвоню.
Тобі дзвонили.
-Хто? -Він не сказав.
Мав близькосхідний акцент.
Був засмучений. Сказав, передзвонить.
Щось мені недобре. Попрацюю з дому до вильоту.
Що сказати, якщо передзвонить?
Кажи що хочеш. Дякую.
Прозвучить дивно, але…
Я вірив у НАТО.
Бо я вірю в мир.
Я вірив у правду.
Я вірю в правду, і трибунали, і справедливість.
-Руки вгори! -На землю!
Хто ви такі? Заспокойтеся.
Бляха!
-Якого біса? -Будьте тут!
-Що робити? -Битися.
Ховатися!
-Хто ви, матір вашу, такі? -Опустіть зброю!
Кидайте зброю!
Ні, лягай!
Опустіть зброю!
-Опусти! А то стрілятиму! -Гей! Стійте!
Усі заспокойтеся, добре?
Давайте поговоримо.
Поговоримо про те, як ви знищили наші літаки.
Але… Ми…
Я заплутався.
Чи попався?
-Уб'ємо їх. -Стійте, це російська?
Чому ви живі?
-Чорт! Ви з російського бункера. -З його руїн.
-Ви знищили наші літаки. -Жінка все нам розказала.
Жінка? Яка жінка?
-Чорт. -Оця.
Інес?
Інес, що ти їм сказала?
Інес, я питаю, що ти їм набрехала?
Він кинув мене надворі вмирати.
-Опустіть зброю! -Гей!
Агов! Гаразд?
Усе добре.
Ти щойно покинув кліщів?
На землю! Руки назад!
Он вони!
Чорт!
Переведи подих.
-В ангарі майже пусто. -Цим ми двері не відчинимо.
Відчини двері!
Назад! Я вистрелю.
Ні! Ці двері не прострелиш.
-Не кажучи про небезпеку для нас і неї! -Неї? Пішла вона!
Хутко! Пішли!
Давайте!
Ріку!
Іди, ми тобі допоможемо.
-То був постріл? -Вони вбили Жерардо.
Не знаю, чи наші, чи росіяни.
-Які росіяни? -Живіт. Дай мені ганчірку.
Якісь росіяни допомогли мені зайти в бункер.
Бо вважали, що ми знищили їхні літаки.
-Нащо їм це робити? -Не знаю я!
Я це зніму, добре? Один, два, три.
Що сталося?
Сільві, я ідіот.
Що ти зробив?
Я хотів, щоб усі були в безпеці, Хорсте.
Вони казали, що теж цього хочуть,
але коли вони всучили мені ключі…
Я зрозумів, що брешуть.
Ні!
Я пручався, але не зміг їм перешкодити.
Ні!
Вони не хотіли слухати.
Ти розказав їм план, ідіоте.
Підлабузник довбаний.
Я хотів допомогти, Хорсте.
Це ти винен, що ми тут!
Ні! Це я винна! Це я вбила Теренціо, ясно?
Я не хотіла, але зробила це.
Я його вбила. Не треба було.
Я зізнаюся.
Скажете, що я діяла сама. Проти вас нема нічого.
Вони вдарили Ріка ножем. Ереманс у мене стріляв. Жерардо вбили.
-Що? -Ми для них мішень!
Слід контратакувати.
Ні, треба чекати інших.
-Як голуби? -Якуб казав, вони от-от прилетять.
Саме так! Наш найкращий план — щоб нас врятували!
Може, зняти лобове скло?
Це ж можна, так?
Якщо летіти з відкидним верхом.
Поставимо назад, як витягнемо Джіа.
-На це піде скільки, година? -Мінімум.
Тобто ми не повернемося в бункер до світанку.
Я думала, убивши Теренціо, я стану лідером.
Але не можу вас захистити. Нащо я?
Не кажи так! Ні в чому не зізнавайся.
Або я теж зізнаюся.
І я.
Тільки через мій труп!
Тоді чекаймо, Сільві.
Скоро прилетять Матьє й інші. І все скінчиться.
У нас нема вибору.
Джіа, ти слухаєш?
У твоїх руках — життя людей. Тільки ти можеш допомогти.
Джіа?
Що, як летіти без лобового, не буде кисню?
Так, і замерзнемо насмерть.
Хіба летіти нижче.
Так, але час подвоїться. І все одно сядемо після світанку.
-Який план? -Слушне питання.
То що робимо?
Молимося, щоб вона не розбила те, що не полагодити.
-А як розбила? -Значить, ми застрягли тут назавжди.
Не будемо зараз про це думати!
Десь в аеропорту мають бути інструменти.
У нас є 15 хвилин, щоб знайти їх, інакше сьогодні не полетимо!
Так, я не знаю, що ви всі кажете.
Але я знаю одне.
Нам треба повернутися до Інес та інших, негайно.
Уперед!
Може, я залишуся й спробую вмовити її відчинити двері.
Не завадить. Удачі.
Джіа, ви мене чуєте?
Прокляття!
-Не звинувачуйте себе. -А кого ж? Це я його вбив.
-Він навів на вас зброю. -У нього є тут сім'я?
Ні в кого тут нема.
А у вас, у вашому бункері?
У мене був там брат.
Уже нема.
Дякую.
-Це вас зігріє. -Дякую.
Думав, ви вмираєте з голоду.
Якщо хочете нас позбутися, отрута — непоганий спосіб.
Як і застрелити вас.
У мене тут 40 чоловіків.
Ви мусите довіряти нам.
-Довіру заслуговують. -Згоден.
Як нам точно знати, що бомби були не ваші?
Ви не бачили руїни нашого аеропорту, коли сіли?
Думаєте, ми самі себе бомбили?
Якщо не ви, то хто?
Це хороше питання.
Мій чоловік просив мене не їхати в цю поїздку.
Стрес загострив би мої симптоми.
Цей досвід усіх нас довів до ручки.
Не вас одну.
-Ми всі самотні. -Ні.
Ми всі — в одному човні. Ми в цьому разом.
Джіа, якщо я щось і дізналася за ці тижні, це те, що ми потрібні одне одному.
Нам треба єднатися.
І це кажу я,
людина, якій ніхто й ніколи не був потрібен.
Для мене життя складалося з роботи і знову з роботи.
А тепер ці люди мені — як сім'я.
Вони дали сенс моєму життю.
Це не сенс, це марнославство. Ви боїтеся смерті.
Можете відчинити двері, щоб поговорити?
Джіа, ми не мусимо кудись летіти.
Просто поговорити.
Ви брешете.
Як із масками, хочете мене обдурити.
Ні.
Прошу, відчиніть двері.
Нам треба назад. Там люди чекають допомоги.
Усіх не врятуєш.
Але варто спробувати?
Зараза.
Відчини довбані двері!
Ти, божевільна суко!
Десь має бути озброєна невідома група.
Хтось безстрашний, дуже впевнений і озброєний.
Америка.
Ні, не Штати. Це надто далеко.
Може, ракети НАТО тут у Європі,
але ми б про них знали.
Ми стежимо за пусковими шахтами НАТО. Запусків не було.
А звідси ви могли б запустити, якби хотіли?
Могли б.
Це мав бути хтось близький, щоб почути про Норвегію
по радіо, але…
який міг би запустити щось для враження обох цих точок.
Хто, по-вашому?
Я не знаю.
Щось підказує, що краще дізнатися.
У ТЕМРЯВУ НОЧІ
Османе, заводь. Ми йдемо!
Вийшло?
А у вас?
Майстерні немає. Певно, все на материку.
Що ж робити?
Більше ми нічого не зробимо.
Тож повернемося на склад насіння.
Перечекаємо день.
«Перечекаємо день?» Тобто дамо сонцю її вбити?
Завтра після заходу сонця витягнемо її тіло через лобове,
полагодимо все, що треба для польоту,
і повернемося в бункер.
Слід було сказати іншим.
Що?
Ми в НАТО знали, що відбувається.
У якусь мить ми добре це розуміли.
Світ би послухав нас. Сім'ї, парочки…
Бабусі з онуками могли б сховатися разом.
-Зараз не час думати про минуле. -Я теж так вважала.
Але це, отут,
нагадує, що в разі кінця світу
є тільки один спосіб вижити: бути з людьми, яких любиш.
Якщо ні, ми не виживаємо, а існуємо.
Вона не божевільна.
Вона найрозумніша й найсміливіша з нас усіх.
То що? Ви теж залишитеся тут помирати?
Можливо.
Я розумію.
Але я не здамся, якщо знаю, що можу допомогти іншим.
Ми вже йдемо.
Приходьте й ви.
Ти це чула, Джіа? Останнє оголошення до відльоту.
Ти справді думаєш, що я смілива?
Так.
Не така, як я.
Казали, прилетять сьогодні, але коли? Увечері?
Що б вони не казали, точно не ввечері. Зійшло сонце.
Ви нас відпускаєте?
Їжте й поспіть.
Вона питає: «Ви нас відпускаєте?»
Жерардо сказав мудру річ.
Треба створити видимість справжнього суду.
Як це розуміти?
Як сяде сонце,
коли всі прокинуться, ми проведемо суд.
-Над кожним із вас. -Теренціо вбила я, сама.
-Сільві! -Більше ніхто, є ж запис.
Який ще запис?
-Не посмієте! -Солодких снів.
Отже, вони нас уб'ють.
Я передумав. Лора права. Треба тікати звідси.
І куди ж?
У сховище насіння. Там ми точно в безпеці.
Знадвору подзвонимо, скажемо іншим чекати.
Як доїхати до Норвегії?
Інес казала, росіяни були у вертольоті.
У нас мало що є, але є пілот вертольота.
-Чорт, точно. -Ти зможеш?
Пілотувати вертоліт?
Знаєш, який розмір, форма, модель?
Без поняття. Сказали, що все зняли, що це, по суті, летюча бляшанка.
-Може пролетіти 1000 км. -Шпіцберген далі.
Російські вертольоти літають на дешевому пальному.
-По дорозі дозаправимося. -Клас!
Як нам звідси вийти?
Куди це веде?
У деяких кімнатах є вентиляційні отвори. Може, з'єднані.
Треба паяльну лампу абощо.
Нам завжди треба паяльну лампу!
Відтепер хай хтось завжди носить паяльну лампу, добре?
-Може, вийде зробити. -Паяльну лампу?
Серйозно?
Можна спробувати, так?
Передайте ті дві батареї. Беріть ті кабелі.
Має вистачити.
Чекайте.
Можна.
-Там два солдати. -Хто?
-Танін і Діппер. -Чорт, вони козли.
-Треба пройти повз них. -«Пройти повз»?
Ти знаєш інший вихід?
Ні, цей єдиний.
Вирубаємо світло. Вони нічого не побачать.
А ми як будемо бачити?
Хороше питання.
Нам каюк.
Домінікова штука для нічного бачення.
Він завжди нею грався. Може, вийде.
-Гарна ідея. -Стій!
Який тепер план?
Пройти повз них у темряві в окулярах нічого бачення?
Це божевілля!
Десять хвилин до темряви.
Чорт, нам капець.
З днем народження тебе
З днем народження, Джозефін
З днем народження тебе
Так!
Чорт!
Вона все потрощила.
Усе погано?
Нічого доброго.
Треба зайти подивитися. Може, не так страшно.
Ну що там?
Аяз питає.
Скажи, хай і далі готує насіння. Може, заберемо все.
Ми сьогодні не летимо?
Я ще не знаю!
-Аязе? -Кажи.
Матьє каже, він взнає, коли зайде.
І щоб ти завантажував по максимуму.
Добре, чекатиму новин.
Гаразд.
Що він сказав?
Рішення ще нема.
Що?
Якщо не зможуть полагодити, ми застрягли.
Це спадало мені на думку.
Будьте поруч!
Що це було?
-Чорт! -Схоже, генератор.
Діппере, підйом. Світла нема.
Є ліхтарик? Потрібен ліхтарик.
У тебе є ліхтарик?
Закінчилося пальне?
Посвіти сюди! Давай!
Зламалося.
Дай мені викрутку!
Хтось його вимкнув?
Кліщі.
Що?
Ми їх не зачинимо.
Їх же росіяни підірвали.
-Треба чимось завалити, уповільнити їх. -У мене ідея!
Нам гаплик, так?
Полагодимо те, що треба.
Де запчастини?
Ми навіть інструментів не знайшли.
Добре, що я запросив сюди Маркуса.
Обидва пілоти тут, тому ніхто не прилетить рятувати.
А невідома група, що, за словами росіян, бомбила нас?
-Ти казав, усі росіяни брешуть. -Так.
Історично — так. Але якщо не брехали…
Якщо по насіння їде третя група…
Ворожа чи ні, можна переконати їх, що нам потрібен мир, так?
Де вони сядуть? Ми перекрили смугу, не забув?
Можна відбуксирувати.
Чи стягнути зі смуги. У нас є вантажівки. Там є ланцюги.
-Тоді вони сядуть і врятують нас. -А як ніхто не приїде?
Тоді зробимо запчастини самі.
Ліхтарик!
Сучі сини!
-Що там? -Неси відбійний молоток, хутко!
Перед дверима довбаний джип.
Ні літака, ні радіо.
Мільйон насінин, які не проростуть, бо були заморожені.
То що?
Помремо з голоду?
Тільки не так.
Моя сім'я емігрувала з Єгипту.
До мого народження там були війни.
Піщана, Шестиденна, Війна на виснаження.
Мій дід завжди казав:
«Якщо ти заблукав, але не зізнаєшся,
залишається кричати».
Думаю, пора кричати.
Уперед! Швидше!
Тисни, сильно!
Там є хто?
Аязе? Маркусе? Ви мене чуєте?
Вони мають чути нас. На землі чи в небі.
Якщо літак справний.
Усе буде добре.
Особливо в Маркуса.
Що?
Маю щось тобі сказати. Хотіла чекати повернення наших.
Мені треба стягнути пов'язку. Ти кровоточиш.
Але ти житимеш.
У нього анемія. Він у літаку казав.
-Ні, це неправда. -Ти сам мені казав!
Тому тебе не взяли в армію.
Так, я казав, але це неправда.
Я просто боявся.
Я завжди боявся.
Ріку, тебе вдарили ножем, щоб забрати ключі.
Тепер тобі нічого не страшно.
Ти реальний герой.
Ми стягнемо літак зі смуги.
Якуб каже, це кілька годин.
Побачимося.
Де ті скотини?
Це пальне точно підійде?
Я таке чула.
Головне — як злетіти з такою кількістю людей.
Їх було лише троє. І повно палива.
Що ти робиш?
Літак знищений.
І, як ти й казав, ми застрягли тут.
Я хотів розібратися з цим після повернення,
але, схоже, цього тепер не буде.
Хтозна, чи повернемося ми взагалі.
-Що сталося? -Інес читала твій лист.
І все мені розказала.
Так.
Так, це правда.
Я тобі не брехатиму.
Як шляхетно.
Лом казав, ми лише злякаємо її.
«Злякаєте її»?
Зара вічно сперечалася з полковником.
Він казав, що мета — залякати їх. І все.
Це був наказ.
Солдат повинен виконувати накази.
Але жоден із нас не знав, що від тих дверей нема ключа.
Є від усіх, крім цієї, треба ж таке…
Він хотів навчити її, що бункер небезпечний,
що ми потрібні їй.
Я ось тебе навчу. Урок перший: на коліна.
-Ти мусиш… -На коліна!
-Ти не уявляєш, як мені було погано. -Уявляю.
Пробач.
Ви це чули?
Джип!
Вони їдуть!
Давай!
Щось не так?
Я не знаю.
Запалення, сигнальний вогонь, керування газом…
Давай! Має вийти!
Я їх чую! Вони наближаються.
-Що написано? -Не знаю, це російською!
Спробую ще раз.
Ти герой, Ріку.
-Що нам робити? -Пальне.
Зрозуміла!
Злітай!
Не можна! Хвилина на розігрів!
У нас нема хвилини!
Що він робить?
-Повернися! -Треба летіти!
Його слід зупинити!
Ріку, повернися!
Летіть!
Ріку!
Зупинімо його!
Треба вже летіти!
Злітай!
Ріку!
Повернися!
Це пожирало мене зсередини. Ти мусиш це знати.
Знаю. Ти не монстр. Ти тільки робиш те, що кажуть тобі монстри!
Агов?
Тут є хто?
Вони там! Он! Уже близько! Газуй!
Можна стріляти?
-Точно? -Роби це!
Вогонь!
Я не боюся!
Гей! Що відбувається?
-Кидай зброю, брате! -Він мене вб'є!
-Ти турок? -Так, брате. Опусти зброю.
У нас підводний човен. Ми вчені.
Не підходь, брате!
Поговорімо!
Не роби цього!
Усі платять ціну!
У ТЕМРЯВУ НОЧІ
Куди вони ділися?
Що це таке?
-Хочеш підняти? -Пішов ти!
-Трясця! -Господи Боже!
Хорст, гад, зробив це!
Переклад субтитрів: Владислава Бурмістрова