СЕРІАЛ NETFLIX
Міс Теа.
Мадам Ансьйон.
Ваша драбина допомогла.
Рада це чути.
Мені треба було деко, щоб пекти торти з Анною.
-Вона гостює, зі Льєжа. -Чудово.
А куди їде ваш кіт?
У подорож.
Ви знаєте його?
Вибачте, він поспішає. Бувайте!
Гарного вечора.
Варто було б сказати цим людям.
Що ти поставила в багажник?
Свою сумку.
Сумку, і ще що?
Мого кота.
Важить лише 3,5 кілограма.
-Ніяких тварин, нікому ні слова… -Він у мене п'ять років.
-Теа, ми вирішили. -Я знаю.
-І голосували. -Так.
У бункері будуть лише критично важливі
-для місії… -Знаю, Жерардо!
Він лише 3,5 кілограма.
Мені неприємно казати це вам, посол,
але за 27 хвилин ми вилітаємо в Болгарію.
І я цей рейс не пропущу.
Мадам Ансьйон!
Плани змінилися.
Ви не могли б наглянути за Помпіду один вечір?
-Можна? -Ну, я не…
Сніжок зможе переночувати.
Він уже поїв. Із ним дуже легко. Любить, коли чухають.
Може, лишіть його вдома?
Я не хочу сьогодні кидати його самого.
-Ну що ж… -Дякую.
Я старалася.
Скажіть своєму хлопцю, хай має повагу. Ви заслужили кращого.
Він любить індичку, якщо є.
Я знаю, у вас рідко бувають гості, та все ж.
Не забудьте почухати живіт.
Я не забуду.
Краще бути самій, ніж у поганій компанії.
«Вони божевільні. Повертайтеся!» Що ще казала Інес?
Нічого. Принаймні доки я не пішов.
Маркус у літаку, може, вона передзвонить.
Ті козли-солдати.
-Ми точно не знаємо. -Ви, може, й ні.
Вона була налякана.
Якби Маркус був тут, сказав би те саме?
Чого ж ні?
Я не знаю, чим займаються архівісти.
Коли 12 років тому склад відкрили, пожертвування не записували.
-Просто ставили коробки на полиці. -То вас найняли це все організувати?
Так.
-Якщо чесно, ви мене уповільнюєте. -Он як?
Посол Жерардо відповідає за бункер, а не за солдатів.
Я тільки знаю, що в голосі Інес була паніка.
Серйозно.
-Що тут у вас? -Маркус із Аязом почули розмову.
-Інес сказала: «Вони збожеволіли». -Хто?
Солдати.
Ми цього не знаємо, може, вернемося?
-І що, забудемо про насіння? -Якщо треба.
Я розумію, але це майбутнє всіх, усього світу.
Ми взагалі встигнемо вернутися сьогодні?
-Якщо вилетимо протягом години. -Так.
Треба взяти максимум насіння.
Хтозна, коли повернемося.
-З цим розберемося потім. -Так.
Зараз треба розібратися з… отим.
Вона не поїде, якщо ми не змусимо.
Може, кинемо її тут?
Вона жила тут кілька тижнів, їла насіння.
-Ми ж повернемося? -Нікого ми не кинемо.
У світі й так повно покинутих.
Тому їдьмо. З нею.
-Ріку! -Так.
Як твоє лице?
Нормально. Де Інес?
-Вона пішла? -Її забрав Ереманс.
Не знаю, але солдати сказали, що можна принести вам їжу.
Тому…
У Сільві є план,
щоб вони точно не полювали на нас через убивство Теренціо.
Вона нікого не вбивала.
-Солдати не згодні. -Як і ти.
Сподіваюся, план — брати їх по одному й стріляти в пику.
Припини!
План почнеться, як тільки вони ляжуть спати.
Коли вони заснуть,
я відімкну двері Сільві, і вона прийде за вами.
А потім?
Вона триматиме їх під прицілом до повернення групи з насінням.
Під прицілом?
Не щоб нашкодити їм.
Ні, хай вона їм нашкодить.
Хай злість не затьмарює тобі розум. Це божевілля.
-Так, може погано скінчитися. -Навіть Рік вважає це дурнею!
Якщо щось піде не так, вороття не буде.
-Хорсте, прошу. -Ні.
Сільві права. Ми маємо захищатися.
Будемо готові.
Вони дають тобі бігати скрізь, носити їжу,
з ключами від тюрми в кишені?
Вони мені довіряють.
Якщо довіряють, спитай в Ереманса, що він зробив з Інес.
Добре.
Там є хтось?
Впустіть мене.
Відчиніть двері, прошу!
Відчиніть двері!
Впустіть мене!
Відчиняйте!
Відчиніть двері, будь ласка!
У ТЕМРЯВУ НОЧІ
От же ж…
-Для чого вам маски? -Джіа, ви були праві.
Ми не хотіли вас лякати.
Там нагорі — отруйний газ.
Ці маски працюють, головне — не робіть глибоких вдихів.
Ми вже летимо. І хочемо взяти вас із собою.
Не поїду, не закінчивши роботу.
Потім я поїду додому до доньки.
-Тоді прощавайте. -Ні.
Ми допоможемо вам повернутися до доньки, але ви маєте їхати з нами.
Надворі отруйний газ,
не знаю, коли буде наступний літак.
Джіа…
Будь ласка.
Я так і знала.
Що тепер, капітане?
Якуб, Аяз і Джіа знімуть сидіння в літаку.
Осман, пальне.
Ми з вами зберемо насіння.
-Добре. -Скільки до вильоту?
-Злітаємо за 45 хвилин. -Добре.
І народ, на злітній смузі пильнуйте, чи нема літака в небі.
Чому ви казали, що росіяни не сядуть через наш літак?
Не зможуть, будуть злі. Можуть бомбити під час викидання сидінь.
І що нам тоді робити?
-Тікати. -Молитися.
Джіа, ходімо.
А мої колеги?
Ми їх поховали, самі були в масках.
Думаю, вони з Сарою,
тією чеською солдаткою, пішли в місто чи щось таке.
Це неможливо.
Шукаючи вас, я бачив Сару в штабі.
Є якась причина, чому я тепер відповідаю за Інес?
Ні, але інші пасажири стривожені, бо вона безслідно зникла.
Хто стривожений?
Просто… занепокоєні.
Що ж…
Скажімо так: їм більше не треба тривожитися за Інес.
Чотири–п'ять годин до світанку.
Що будеш робити?
Тобі треба знайти щось, щоб відчинити двері.
Якщо все вдасться, ти повернешся в бункер…
де той, хто хотів тебе вбити.
Ось ви де.
Вибачте, що турбую, сер,
але мій обов'язок проінформувати вас як людину, яка тут за командира,
що в нас назріває криза.
Криза?
Люди зникають.
Люди щось задумують.
Говорять про смертну кару.
Про те, щоб стріляти людям у лице.
Ріку, повільніше.
Я не хочу повстання.
Я хочу миру й гармонії між усіма.
Добре, Ріку. Я теж.
То скажи, в кого проблема?
Є хвилинка?
Хочу знати: ми робимо це з правильних причин.
-Тобто? -У машині ти хотів повернутися
помститися солдатам.
Питання: як сильно?
Хочеш сказати, я це вигадав, там нічого страшного?
Я нічого не хочу сказати, я питаю.
Ми робимо це з правильних причин?
Наш єдиний шанс вижити — взяти все насіння зараз.
Що за дурниці.
Але ти ж не заперечуєш.
Хочеш почути, що я не брехун?
Ні, я не брехун.
Легше, друже.
Справді думаєш, що я брехав би?
Аязе, у тебе були важкі дні.
Усі б зрозуміли, якби твої емоції…
Народ, сидіння. Хутко!
Я емоційний?
Так, і я це розумію. Це нормально.
Оце точно емоційно.
Що таке?
Не треба цього, брате. Я просто спитав.
Ти не в масці!
-Ви брехуни! -Чекайте.
Брехали, щоб я поїхала з вами!
Ми не хотіли вам брехати, просто…
Нікуди я не поїду!
Бачите? Хоче залишитися.
Матьє й Теа їй не дадуть. Треба завести її в літак.
Ходімо. Посадимо її в кабіну.
-Пане посол, ви обіцяли… -Сержанте! Є хвилина?
Вибачте, Ріку, але самі ми це не вирішимо.
Ви йому скажете чи я?
-Я вам довіряв. -Що таке?
Рік каже, що Сільві планує напад.
Я не казав «напад»!
-Коли? -Сьогодні.
Сільві не хоче нікого кривдити.
Вона лише хоче переконатися,
що інших пасажирів не ображатимуть.
Я запевнив її, що цього не буде, але вона тривожиться.
Ріку, все гаразд.
Я це владнаю. На добраніч.
-Як? -Ми з Ріком щось придумаємо.
Ідіть спати. Ми цілу ніч не спали.
У всіх нас — та ж мета, що й у Сільві: безпека й виживання кожного.
Так?
Ще раз дякую, пане посол.
Приємного вечора.
Добраніч.
А тепер…
ми маємо вирішити, що нам разом робити.
Чорт!
Тут хтось є?
Гей, ви мене чуєте?
Я заходжу.
Тут є хто?
Хто там?
Заливши це, повернемося й заправимо ще раз.
-Ми? -Так, удвох швидше.
-А як Інес повернеться до радіо? -Інші в літаку почують.
Аязе, допоможеш? Я сам їх не витягну.
-Секунду. -Добре.
Не дуже туго?
Я пересаджу вас назад до нас, коли витягнуть сидіння.
-Нащо? -Там зручніше.
Ні. Те, що ви казали про сонце, це правда?
То чому ви все це робите?
Насіння, берете мене, який сенс?
«Врятуєш одне життя — врятуєш гуманізм».
Так, теж мені гуманізм.
Ми знайдемо ваші ліки.
Що вам до того? Чи мені? Я вас не знаю. Ви не знаєте мене.
Це правда.
Якщо ви кажете правду…
усі, кого я знаю, усі, кого люблю, — мертві.
Мені шкода.
Так відпустіть мене.
Благаю вас, Аязе, відпустіть мене.
Я бігтиму, доки мене не вб'є сонце.
Я не можу.
Але можете мене зв'язати?
Чому ви такий жорстокий?
-Жорстокий? -Чому?
Як ви, коли тримали ракетницю за міліметри від мого обличчя?
Я злякалася.
-Джіа? -Так?
Нічого. Я вас не звинувачую.
-Так, ви боялися. -Так.
Вам треба було вижити.
Навіть не знаючи, нащо.
Це гуманізм.
-Що ти робиш? -Чекаю Сільві. Вдягни куртку.
-Що? -Вдягни куртку!
-Я залишуся тут. -Не будь дурною.
Колись я вважала тебе пихатим і чарівним. Шарм десь дівся.
Вибач, що розчарував. Я тебе рятую.
Єдине, що ти рятуєш, — своє ображене его.
Вона скоро прийде.
Якщо ми не повернемося з Норвегії, прочитай це.
Тут написано краще, ніж я скажу.
Що це, в біса, таке?
Пане посол… Вам треба дещо побачити.
Ходімо.
Вона прийшла.
-Ура! -Рік сказав, чому я тут?
-Так. -Я не піду.
-Підеш! -Ти мені не наказуй.
Якщо ти не підеш, я теж. Ми даремно все це робили.
Він правий.
Для тебе. Не нього.
-Де Рік? -Певно, повернувся в казарму.
Вдає дурника. І вашим, і нашим. Він зрадник.
Він реально ризикував.
Он як? Тому він із солдатами, вдає, що спить?
Досить, ходімо.
У тебе не галюцинація. Це вертоліт.
Це справжній вертоліт.
Чисто. Усі сплять.
Ви це чули?
Ходімо.
Ви справжні?
Хто ти?
Не наближайся! Це хто?
Думаю, вона божевільна.
Пристрелимо її?
Поки не треба.
Ви з НАТО?
Ні, я була в літаку. Ми в бункері.
Довго розповідати.
Нащо ви підірвали наші літаки?
-Ваші літаки? -І засоби зв'язку.
Вони підірвали літаки, бо… вони лихі.
І вони вигнали мене надвір за те, що була проти них.
Вас вигнали?
Так. Помирати.
Я відведу вас до бункера, якщо допоможете зайти.
Так?
Самі ви його не знайдете. Ходімо зі мною. Пішли!
Ми поїдемо з нею. Давай!
-Це лише для захисту? -Так.
Якого біса?
-Нікому не рухатися! -Стій!
Давайте, піднімайте руки!
Посол, я рада, що ви тут.
-Я хотіла… -Годі! Годі, сказано!
Я більше вас не захищатиму.
Ми не хотіли, щоб хтось постраждав.
Бути в безпеці до повернення інших.
Насильство чи загроза насильства, — це не рішення. Ніколи!
Вибачте, ви працювали в НАТО?
Що?
-Заходимо! -Давай!
Що ви хочете зробити?
Посадити кліщів до Ріка.
Ходімо.
Пішли!
Алло?
Там хтось є?
Маркусе? Аязе?
Хтось мене чує?
Заклинило.
Відійди.
Спробую вибити.
Що то була за фігня з Османом?
Нічого. Непорозуміння.
Алло? Є там хто?
-Ти це чув? -Алло?
Інес!
Маркусе?
Алло?
-Алло? Там хтось є? -Інес?
-Маркусе? Аязе? Є хто? -Інес?
-Алло?
-Аязе? -Інес?
-Аязе?
-Інес, усе гаразд? -Так. Тобто ні…
Я повернулася в бункер завдяки росіянам.
-Росіянам? -Я поясню.
Вони думають, ми підірвали їхні літаки.
Що? Що відбувається з солдатами НАТО?
Вони кажуть, Сільві вбила Теренціо.
-Чому вони так кажуть? -Бо це правда.
Вони арештували нас усіх. Не знаю, що робитимуть.
Чекай, Інес. Ми сьогодні повернемося.
А Маркус ще там?
Схоже, надворі.
А що, що сталося?
Османе?
Я тут подумав, я ніколи не питав…
Чому ти добре говориш англійською?
Печери за мною — з вапняку.
Але місцеві племена берберів розширювали їх століттями.
Вважається, що тут спав Геракл під час великого походу.
Екскурсовод?
Welcome. Bienvenue. Bienvenidos. Добро пожаловать. Wilkommen.
-І німецька? -Лише важливі фрази.
«Це ваш хлопець чи ваш брат?»
Османе?
-Так? -Ви закінчили?
Треба залити ще один бензовоз.
Хутко. Ми майже закінчили. Виліт за 15 хвилин.
Зрозумів.
Ще 15 хвилин, поїхали.
Ми скоро вилітаємо, Інес.
Тримайтеся.
Спробуємо.
-Вибач. Ти була права. -Не хочу бути правою.
Годі балачок!
Я ніколи не тримав зброю.
Що ж… тепер тримаєте.
Коли інші повернуться,
то звинуватять нас у тому, як це скінчилося.
Як?
Як? Судом над Сільві?
Звершенням правосуддя.
-Сьогодні. -Від ваших рук.
Моїх?
Якщо це зробите ви, наш шанований, раціональний посол,
у норвезької групи не буде вибору.
«Хто візьме меча, від меча й загине».
Якого біса?
Будьте тут!
Що робити?
-Битися! -Ховатися!
-Я почну розвантажувати. -Поки став на злітну смугу.
Треба прибрати ці сидіння до злету, так?
-Тому ти тут. -Ти сказав Інес, що ми летимо?
Так.
Осман казав, вони скоро будуть.
-Джіа заспокоїлася? -Нібито.
Коли ми її зв'язали.
То чому вона в кабіні?
Чорт!
-Чорт! -Що сталося?
-Замкнуто. -Джіа, можеш відчинити?
Ні!
-Ти її злякаєш. -І добре!
Відчини двері, заразо!
Відчини двері!
Я нікуди не полечу.
Геть із дороги!
Я нікуди не полечу!
Аязе! Чекай.
-Вона нищить літак. -Що нам робити?
Знайти інший літак!
У радіусі 2000 км нема іншого літака, що долетить.
Але нам треба назад. Що ж робити?
У ТЕМРЯВУ НОЧІ
Переклад субтитрів: Владислава Бурмістрова