СЕРІАЛ NETFLIX
Нарешті він заснув.
Я прочитав йому лише 10 книг.
-У ті сумки це не вміститься. -Максимум дві сумки.
І їх ще треба зважити.
Може, це знак.
Любий…
Це подорож всього життя!
Це все нізащо не влізе. Здуріти!
Теоретично це фаза манії.
Ти можеш піти?
Ти себе бачила?
-Аж 13 місяців! -І…
-Після останнього епізоду! -Що, як ти розклеїшся?
Цього не буде.
Нове лікування допомагає. Ти це знаєш.
І я це знаю.
Правда?
Я тільки хочу тебе захистити.
Смішно.
Щоразу, як я роблю щось для кар'єри, це фаза манії.
Дивно.
Не забудь свої пігулки.
І досі нічого?
Нічогісінько. Ніби росіяни обірвали контакти з усіма.
Прийнято.
Який ваш план, якщо росіяни вже у сховищі?
Скажу їм, що вистачить на всіх. Можна ділитися.
Удачі. Тримай нас у курсі.
Добре.
Що, як росіяни не погодяться ділитися?
Болти ніби стандартні.
Коли ми їх викрутимо, сидіння можна буде пхати.
Скільки сюди влізе насіння?
Якщо забити під зав'язку?
Багато.
Може, мільйони.
Не думаю, що нам стільки треба.
Ця проблема з сонцем мине. Усе повернеться в норму.
Це неправда. Навіть якщо сонце нормалізується, вороття не буде.
Якщо знайдемо потрібне насіння.
Теа, який ваш улюблений овоч?
Певно, серцевини салату ромен на грилі. Щось просте.
Баклажан із часником.
Ріпа.
Як її колись готувала моя бабця, в сухарях.
-Аязе? -Аязе, можеш підійти, будь ласка?
Твій вердикт, Аязе?
Картопля фрі.
Що таке?
Якщо росіяни прилетять туди до нас, що робимо?
Чого ти питаєш мене?
З усією повагою, думаю, ти більш знайомий із конфліктами.
Не ображайся.
І не думав.
Спершу треба спробувати переконати їх, що там вистачить на всіх.
Він скаже їм ділитися.
А як вони відмовляться?
Що, як росіяни нас не слухатимуть?
Якщо їх менше 17, ми маємо впоратися.
Сімнадцяти?
На диво конкретно.
Ні…
У цій обоймі 17 набоїв.
-Де ти це взяв? -У бункері.
Прошу, сховай це.
-У мене погане передчуття, капітане. -Нічого не вдієш.
Мене може знудити.
Я блюю від стресу.
Глибоко вдихни й зв'яжися по радіо з Інес.
Скажи, що за півгодини сядемо.
Добре, як тільки ми взнаємо, чи можна сісти.
Давай, дзвони їй!
Не розумію, нащо.
Я думав, розмова з Інес може відволікти тебе від усього.
Ви що, школярі?
Інес, це Маркус.
Ти нас чуєш?
Інес, ти нас чуєш?
Де ж вона?
Я не знала. Мені ніхто нічого не каже!
Але?
Я не кажу, що Сільві зробила те, що ви кажете, я відповідаю.
Усе, що вона каже, — брехня.
Звідки ми знаємо, що відео показує правду?
Ви не вірите очам?
Просто кажу, що без аудіо бракує нюансів.
-Контексту. -Нюансів?
-Майор згорає насмерть, уповільнено. -Це правда, Хорсте.
Правда така: ніхто з нас не знав, що сталося з Теренціо.
-Це вся правда? -Так.
-Теренціо покинув би інших. -Вони не прийшли б!
Тоді я цього не знала.
Мабуть, він був егоїстичним, так.
Він помилявся. Грішив.
Але ми всі грішимо.
А Сільві…
Що Сільві?
Що Сільві, Ріку?
Як, Інес?
Якщо Сільві зробила те, що видно на відео, може, Теренціо це заслужив.
Що ти сказала?
Сільві не мала робити те, що зробила.
Ніхто не заслуговує вбивства.
Ви вбили офіцера, Сільві.
Як колишня військова, ви знаєте, що будуть наслідки.
Я служила, тобто я знаю, що маю права.
Ще я знаю, що ви не знаєте, що робите.
Думаєш, це збіг, що з тобою тут лише слабкі кліщі?
Ми відіслали всіх твоїх союзників.
Принаймні тих, що могли дати відсіч.
Я точно знаю, що роблю.
Розвертаєтеся моїм боком?
Востаннє я йшов на друге коло над Ісландією.
Я побачив унизу Армагеддон. Сподіваюся, тобі пощастить.
Хочете, щоб я зблював?
Ми на місці.
Росіян нема.
Чисто.
І як зараз шлунок?
Видужує.
-Дві ночі на завантаження? -Чи менше.
На півночі дні коротші. Матимемо більше часу на завантаження.
-А як прилетять росіяни? -Це єдина злітна смуга.
Не прилетять. Я став так, що ніхто не сяде.
Капітан Матьє, антикомуніст, бунтівник.
Вражає.
Як і це видовище.
Нагадує час, коли я літав до полюсів.
Там є щось особливе?
Кілька техпрацівників.
Кілька мертвих людей.
Пам'ятаєте, коли це було шоком?
Це ницо, навіть для тебе. Хто ти такий, щоб судити?
Я не суджу, судить Бог!
-Я тебе благаю. -«Не вбивай».
-Ти маєш це знати. -Годі.
«Не свідчи неправдиво на свого ближнього», —
це теж заповідь.
-Сільві. -Ось ви де.
-Чого ви всі тут? -Тільки тут можна поговорити самим.
-Можна сховатися. -Знай:
ми за тебе, що б не було.
Звичайно.
Так, 100%.
100%.
Сільві, пробач, але вбивати — гріх.
-Ріку! -Годі!
Не має значення, що сталося. Що нам робити?
-Питання, що зроблять вони. -Ті солдати?
Деякі з них — дияволи.
Бачила, як на тебе дивиться Ереманс? Збоченець!
Якщо вони когось шукатимуть, це буду я.
Бідолашні.
Мабуть, уночі спустилися вниз, а вдень хотіли вийти.
Почали б горіти, не дійшовши до дверей.
Уяви, ти піднімаєшся, а шкіра починає горіти.
-Не буду. -Бігти до виходу природно.
Треба їх поховати.
Нема часу.
Зробимо це наступної ночі.
Ми Божі діти. До нього повернемося.
Османе, сонце сходить.
Спочивай з миром.
Клуб рейсу 21.
У солдатів нема права карати пасажирів, у тому числі Сільві.
Вони бачать це інакше.
Але думаю, їх можна переконати дочекатися повернення інших
перед покаранням Сільві.
«Покаранням»?
Маємо їй дякувати. Вона нас рятувала.
Було б добре, пане посол.
Але… це переговори.
Їм обов'язково треба щось запропонувати, щоб отримати те, чого хочемо ми.
Тобто?
Пропоную в обмін на це
вам усім бути тут до повернення інших.
-То ми в'язні? -Ні, ми не в'язні.
-Це їх треба під замок посадити. -Для вашого захисту!
Нашого захисту? Так казали нацисти.
Гей!
Прошу.
Я благаю вас, кожного з вас…
зберігайте спокій, відпочиньте.
-Усе скінчиться з поверненням інших. -Для нас — так. А для Сільві?
Світ солдата ділиться на ворогів і союзників.
Ми всі союзники!
Так, я згоден!
Просто треба, щоб вони знову стали вважати Сільві союзником.
Тепер це моя місія.
Дозволите нею зайнятися?
Скоро побачимося.
Насіння має бути всередині.
-Чорт! -Спробуй ті.
-Замкнуті. -Що?
Замкнуто.
-Ти знаєш, що робиш? -Код за замовчуванням.
Ти ще й грабіжником був?
Треба ключ-карту.
Має бути в тих двох надворі. Мусимо чекати темряви.
Що нам тепер робити?
Чекати заходу сонця.
Краще б залишилися в бункері.
Навіть якщо Рік хропе.
Давайте поспимо, добре?
Мене зараз знудить.
Як вони відреагували на ідею сидіти під замком?
Засмутилися?
Навпаки. Були раді.
То вони нас бояться?
Ні, я хотів сказати, що вони були вдячні.
Вдячні, що ви згодилися відкласти суд.
Як людина, що не може зв'язати двох слів, стала послом?
Стежте за тим, що говорите, сержанте.
У мене докторський ступінь із війни й конфліктів від коледжу Пемброук.
-Це був жарт. Розслабтеся! -Це в Оксфорді!
Я тільки кажу, що пасажирів цей план влаштовує,
і, сподіваюся, вас і решту солдатів теж.
-Його місія — бути популярним. -Він дипломат. Чого ти чекала?
Думаю, він робить, що може. Він хороша людина.
-Нам треба втекти звідси. -Втекти куди?
Бункер — наше єдине сховище.
Жерардо правий. Треба поспати.
Найголовніше, нам треба бути готовими,
якщо вони відмовляться від пропозиції.
Сільві…
Сільві вчинила погано,
але це не означає, що нам теж треба чинити погано.
Я не маю наміру бути «поганим».
Тепер, коли Теа нема, а полковник загинув…
треба зробити хоч одну справу, доки їх нема.
Суд?
Так.
Я хотів зробити це, відколи ми приїхали.
І що ж це?
-Будьмо, посол. -Будьмо.
-Я чую цю музику уві сні. -Хочеш сказати, у своїх кошмарах.
Ті самі три диски, знову й знову.
Удома ніч у клубах могла закінчитися як завгодно.
Мені цього бракує.
Несподіванок, розумієш?
Ти вже йдеш спати? Ти мене дратуєш. Приятелю, ну ж бо.
Куди це він?
Хочеш несподіванок?
Двері! Хтось прийшов!
Хорсте, Ріку, ви потрібні.
Ми нічого не зробили.
Неприємностей не буде. Ні в кого.
-Нам треба щось вам показати. -Що?
Якусь наукову фігню.
Ходімо.
Секунду.
Про це не хвилюйся. Усі чекають.
Вам допомогти?
Чорт!
Спокійно!
Ви німець? Ви всі німці?
Він — так.
Бельгієць…
Француз,
марокканець,
поляк
і турок.
А ви?
-Що я? -Ви француженка, так?
Геть із моїх думок. Не маєте права!
-Ви жартуєте? -Хочете боксувати без них?
Нащо нам боксувати?
Рік має битися з кимось його розміру!
Як Інес!
Нас не змусять сильно бити.
-Цей твій, добре? -Га?
Мене звати Аяз.
А вас?
Обрана.
-Обрана? -Обрана.
Я обрана. Тому я жива.
-Назад! -Так.
-Обережно! -Вистрілити в пику?
Ми…
теж обрані.
Так, правильно.
Їх там десятки. Нащо їм Хорст і Рік?
Може, це щось наукове, експеримент?
Посеред ночі?
Ні, зараз день.
Ти знаєш, що я маю на увазі.
Щось тут не так. Я відчуваю.
-Хто знав, що ти засмутишся через Ріка? -Чхала я на Ріка.
Ти трахнула Хорста, так?
Іди вимий рота з милом.
Так! Він тобі подобається.
І правильно.
-Так. -Вона права. Він гарний.
Скажи?
Щось наукове…
Це можливо.
Давай, Ріку!
Бий сильно, інакше ми трахнемо ваших жінок!
Добре?
Тримай його. Зафіксуй йому голову.
-Він нічого не робив. -Я нічого не робив!
Ти не битимеш людину, яку тримають.
Ні, він побачить справжній бій.
Що тут, у біса, коїться?
Ти що робиш?
Хорст потрібен нам вирощувати насіння!
Ти як, Хорсте?
Два тіла нагорі,
то ваші колеги?
Ансгар працює… Працював тут на повну ставку.
Інший був якимось ученим. Я не пам'ятаю, як його звали.
Як ви вижили в тому газі?
У газі?
-Так, газі. -Ні!
Хімікат. Тому вони померли, коли піднялися.
Отрути нема.
Це через сонце.
Це правда. Усе через сонце.
-Сонце, невже? -Це правда.
Маячня.
Сонце всіх вбиває.
-Знаю, звучить божевільно… -Я не божевільна!
Вода — єдине, що буває рідким, твердим і газоподібним.
Це мені вчений сказав. Як його звали?
Я не почув ваше ім'я.
Джіа. Я архівіст Світової продовольчої програми.
Радий знайомству, Джіа.
Ви давно тут?
Ті двоє померли на мій третій день тут, здається.
Це було п'ять тижнів тому.
Ви були тут самі мінімум п'ять тижнів,
без контактів, новин?
Тут нема телефонів.
Навіть до отрути.
Отрути нема. Це все сонце.
Що ви робили весь цей час, Джіа?
Уникала отрути, сортувала насіння.
Дуже хочу знову побачити доньку.
Насіння там усередині?
Можна нам зайти, Джіа?
Я ж казала, а архівіст. Я все організовую.
Ходімо.
Якого біса?
Тихо. Вона збожеволіла.
Що тут, у біса, відбувається?
Нічого не знаю про насіння, але їм його.
Щоб боротися з отруйним газом.
-Отруйного газу нема. -Я вас чула.
І його. І його.
Я знаю, що бачила. Біля дверей я побачила Ансгара й Бенджаміна…
Бенджамін!
Я знала, що пригадаю його ім'я!
-Хорсте! -Що, в біса, коїться?
Що сталося?
-Ми ж домовлялися! -Лягайте спати.
Візьми її.
Прошу!
-Сільві! -Відпустіть мене!
Я покладу це…
туди.
Так.
Я знайшов це на підлозі.
Джіа Сноу.
Від психозу.
-Один із моїх підлеглих… -У Джіа психоз?
Або біполярний розлад. Флакон порожній.
Вона надто довго тут пробула.
-Аж шкода її. -Звісно. Вона не винна.
Відведи Маркуса в літак.
Хай дзвонить Інес, каже, що ми вертаємося.
-Узявши менше насіння? -Працюватимемо швидше.
Їй потрібні ліки.
Сподіваюся, в Болгарії ми знайдемо те, що їй треба.
Так, у нас проблема.
Вона не дає насіння й не поїде.
Ти знала, що згадаєш його ім'я!
Хоч щось у цьому новому світі буде легким, хоч раз?
Що він тут робить?
Рік класний.
Я мав замкнути Сільві. Вона напала на Вілсона й Каплана.
-Де замкнути? -На гауптвахті.
Їй там і місце.
Я знала, що вони щось задумали.
-Він бив забороненим ударом. -Хто?
Феліпе.
Це вже не має значення.
Матиме, коли я його вб'ю.
Не кажи так!
Пробач.
Я не жартую.
Хорсте, я знала багатьох бійців.
Мої брати, батько, мої дядьки. Вони вічно билися.
-Ти не боєць. -Ти знаєш мене скільки, два місяці?
Це був комплімент, Хорсте.
Можеш не робити це?
Невелика проблема, сер.
Ми з Томе були нагорі й почули, як Маркус кричить по радіо.
Про що?
Вони повернуться раніше. Знайшли якусь божевільну, чи що.
-Раніше? -Але проблема не в цьому.
Маркус усе питав, де Інес.
Сказав, що вона мала чергувати на радіо вночі.
Ви з Томе сказали?
Томе сказав, що Інес арештована.
-Що? -Я сказала, що це неправда.
Тоді я закінчила передачу.
Ви обоє…
довбані ідіоти!
Скажи Томе, я хочу з ним поговорити, коли він матиме час.
Не можна їм повертатися, думаючи, що ми проштрафилися.
Якщо думатимуть, що щось не так, можуть взагалі не повернутися.
Я все владнаю.
Добре.
Мені піти з ним?
Еремансе?
Даси Ріку свої ключі від кімнат?
Що?
-Як я випущу Інес? -Знайди Йохансена.
Візьми ключі в нього.
Я попрошу Ріка спитати,
чи не хочуть інші пасажири пити або їсти.
Ти не проти?
Ти дуже допоможеш і їм, і нам.
Звісно.
Що це було?
Союзники ніколи не завадять.
Ріку?
Так. Я подумав, може, ти голодна.
Ось.
-Вони дозволили тобі це зробити? -Так.
Схоже, тепер я став для них посередником.
Я пасажир, але маю досвід в охороні.
У тебе є ключі?
Відімкни мої двері.
Я ж відімкнув.
-Сьогодні, коли всі заснуть. -Навіщо?
-Ріку, вони катуватимуть мене. -Ні.
Я б це пережила, але що зроблять з іншими?
Вони казали, що не хочуть нікого кривдити.
Як і я.
-Я тільки хочу знайти зброю. -Що? До чого ти хилиш?
-Я затримаю їх до приїзду інших. -Ні.
Під дулом пістолета?
Без насильства. Щоб зберегти мир.
Сільві!
Їм просто треба випустити пару, от і все.
-Ріку. -І скоро в нас буде насіння.
-І ми всі знову працюватимемо… -Ріку!
Разом заради виживання.
-Разом заради виживання? -Так, правильно.
То обличчя Хорста, то було заради виживання?
Подумай про інших.
Інес.
-Нащо? -Не твоя справа, вилупку.
Не дай йому забрати її.
Ти її не забереш.
Заспокойся, Кличко.
-Що він сказав? -Інес арештовано.
-Якою мовою? -Як це якою мовою?
Якою мовою говорив Томе?
А, англійською.
Англійською?
-Інес? Є хто? -Англійська Томе ніяка.
Він чітко сказав.
Інес?
-Нащо вона тобі? -Допомогти з радіо.
Клянуся життям своєї матері.
Твоя мати точно померла.
Тоді своїм життям.
Радіо, і все.
Ходімо, Маркус чекає.
Інес? Є там хто?
-Маркусе? -Інес!
-Як ви? -Як твої справи?
Добре. Усе добре.
Де ти була раніше? Томе казав, були якісь проблеми.
Ні, жодних проблем.
Де ти була раніше?
Вони божевільні! Прошу, повертайтеся!
Інес, хто божевільний? Ми не почули. Що відбувається?
Інес!
Прошу, повтори, прошу.
Що ти маєш на увазі? Хто збожеволів?
Ми не почули. Інес!
Інес, ми не почули.
-Чуєш? -До Норвегії не добіжиш.
У ТЕМРЯВУ НОЧІ
Переклад субтитрів: Владислава Бурмістрова