СЕРІАЛ NETFLIX
Дві кави.
-На перерву? -Ні, забагато людей.
Прошу.
Готові замовляти?
Я хочу вафлі з карамеллю.
А ви?
У нас нема меню.
Що це з нею?
Без поняття.
Знай я, що ти тут працюєш…
Я мала б сказати їй,
який паразит її чоловік.
Справді мала б.
Але не скажу, бо не хочу кривдити ту дитину.
Люб'язно з твого боку.
Нашому сину…
потрібна операція.
-Це 10 000 євро. -10 000 євро?
Експериментальна.
Мій брат каже, що може записати нас у дослідження.
Ні аліментів, ні подарунків…
-Коли він народився, я послав… -Народився?
Добре, ти права.
У мене зараз нема. Сьогодні ввечері? Живеш там, де й тоді?
Добре.
Сплять стомлені іграшки Книжки сплять
Мамо…
Ти любив цю пісню, коли був малий.
Річ не в пісні, а в твоєму співі.
Хто там?
Спи.
Він усе мені розповів.
Про тебе з ним, твою вагітність…
Як він просив про аборт плода, а ти вперлася.
«Плода»?
Якщо твій син справді хворий, мені шкода.
Але від нас ти не отримаєш ні цента.
Знову діставатимеш нас — і твоє життя стане ще гіршим, ніж зараз.
Усе буде добре, зайченя.
«День 9. Життя в бункері дуже схоже на життя вдома.
Тільки тут ми встаємо, коли сідає сонце.
Ми вмиваємося і вдягаємося.
Мама каже, що кінець світу — не привід не чистити зуби.
Потім ми снідаємо. У солдатів повно їжі.
Я люблю локшину й сосиски.
Мамі бракує овочів, а мені ні.
Тоді час на фізичну культуру.
Пан Аяз каже, важливо займатися щодня.
А після фізкультури всі працюють.
Посли, полковник, капітани, Сільві й Матьє
працюють з іншими, які вижили, по всьому світу.
Вони хочуть зупинити лихе сонце, але поки не вийшло.
Інші працюють із машинами, які дають нам світло
й прохолоду в бункері.
Без них так глибоко під землею було б як у печі.
Моя улюблена кімната — лабораторія пана Хорста.
Він ловить пацюків і перевіряє, чи виживуть ті на сонці.
За кожного пацюка, якого я ловлю, дає два шматочки шоколаду.
-Що ти сказав? -Що?
Пацюки переносять хвороби.
Пан Аяз каже: «Бізнесмен знаходить попит і постачає».
Читай далі.
«І я — єдина людина на Землі,
яка досі ходить у школу.
Тому пишу твори, як цей,
інакше не пустять на фізкультуру. Кінець».
-Дуже добре. Молодець. -Що це?
-Подивимося! -Домініку, назад!
Пішли, мамо!
Не бійся. Просто солдати палять у кімнаті.
Можливо.
Сюди, Еремансе. Сюди!
Куди!
Дай їм спокій.
Що казав полковник про той шолом?
Я його не зламаю.
-Гей! -Полковнику…
Що сталося?
Вона.
Я випадково.
Вона хотіла допомогти.
Уся їжа пропала!
Я готувала, а він грався з олією,
тому я понесли її сюди, щоб не спалити тут усе.
-У приміщення з олією? -Я не шеф-кухар, ясно?
Ти ідіотка!
Годі!
Ніхто не ідеальний.
Сардженто. Навіть ти.
Домініку?
Стоїш тут у цьому диму?
-Усе добре. -Іди в кімнату.
Іди, сказала!
Що відбувається?
Я пропущу все цікаве!
Зіпсовано не все.
Але велика частка!
Через них і так стало менше.
Еремансе, більше ні слова.
Але він правий.
Менше їжі, ніщо з поверхні тепер не є поживним.
-А те насіння в Норвегії? -Підземне сховище насіння.
-Ви казали, літати ризиковано. -Так.
-Летіти туди й назад. -Так, але це до цього.
Виростити їжу довго?
-Редис виростає за три тижні. -Редис?
Я краще здохну!
Отже, редис.
Тихо!
Який перший крок?
Пальне з-під землі, як те, що ми знайшли в Антверпені.
На тій військовій базі були бензовози.
Гей! Ти що робиш?
Вони на ходу?
Там пальне нижчого сорту. Сонце на нього не впливає.
Принаймні тоді не впливало.
Ще досить темно для перевірки.
-Я з тобою. -Залиштеся й пильнуйте…
-Англійською! -Піду шукати машини.
Місію з пошуку насіння очолять капітан Маркус…
і Матьє, і два пілоти, про всяк випадок.
З ними будуть Якуб, наш механік,
а також пан Аяз…
та посол Біссет.
Люди не вирішують, їхати чи ні?
Це військовий об'єкт під військовим керуванням.
-Ви нам погрожуєте? -Просто факт.
Як той факт, що ви все вирішуєте?
Ні, як факт, що ви з сином їсте дві пайки, працюючи найменше.
Він дитина!
Або той факт, що всі ви, пасажири, тут непрохані гості!
Це військовий об'єкт під військовим керуванням.
Коли віддають наказ…
його буде виконано.
Не говори, Сардженто.
Хорст придумає, як нам унизу ростити з насіння.
Посол, я б хотів…
щоб ви з Матьє перевірили решту тих, хто вижив.
Взнайте, чи є в них зв'язок з космонавтом.
Якщо так, він передаватиме повідомлення з вашого літака сюди.
Якщо ні, ми поставимо людину з радіо надворі в ті ночі, коли вас не буде.
-Космонавта досі нема? -Уже три дні.
Але передусім…
ми повинні зробити одну важливу справу.
Яку?
Поснідати!
У ТЕМРЯВУ НОЧІ
Я можу поїхати з дня на день.
-Хай ще знайдуть пальне. -Завтра група перевірить паливний склад.
Знаєш, без чого мені буде шкода їхати?
Сподіваюся, ти не про цю їжу. Не знаю, що це.
Ні, я не про їжу.
Знаю, сонце забрало поживні речовини з їжі нагорі,
але її ж можна їсти, так? Я б убила за чіпси.
Інес…
Якби я поїхав,
то дуже шкодував би, не побачивши тебе ді-джеєм.
Що?
Ти давно кажеш, нам треба провести вечірку.
Я б хотів цього перед від'їздом.
-Так, побачимо. -Так.
Ми зайняли тобі місце, любий.
Даремно я казав їм, що не любив армію.
Наплюй.
Два роки в оточенні ідіотів, а тепер ще й це!
Заляж на дно.
-Цього вони й хочуть. -Бісити їх — не вихід.
Як із Теренціо.
-Їдеш на авіабазу? -Перевірю танкери.
Сьогодні повернуся.
Добре.
Це мій шанс сказати…
якщо натрапиш на тіло Теренціо…
Сука ти!
Чого б це?
Може, він пішов до бази чи до літака. Хтозна.
Якщо знайдеш його,
треба буде якось це подати. Він один із них.
Його смерть — не наша провина.
Це я знаю.
Востаннє ми бачили його біля воріт.
Я знаю.
-Вони вважали його покидьком. -Їхнім покидьком.
Тут нам потрібні всі можливі союзники.
Особливо полковник Лом.
Один день на завантаження — і назад.
Схоже, ти радий їхати.
Заро, я не палаю бажанням їхати,
але так буде безпечніше для всіх, повір мені.
Мені наснився Теренціо.
-Певно, в кошмарі. -Він стукав у двері бункера.
А ми його не впускали.
І правильно.
Ти ніколи не думав, куди він потрапив?
У пекло.
Хотів сказати, я перед цим не збирався
давати всім накази.
Але зробили це.
Піду знайду Домініка.
Даси пораду щодо неї?
Це не в мене питайте.
Вона сердиться не на вас чи на мене.
Це все стрес і тягар цих тижнів.
Вона безпорадна, налякана.
Що ми ніколи не вирішимо проблему сонця.
Ми над цим працюємо.
Ми, американці, росіяни…
Розумом вона це розуміє, але серце матері…
Вона хвилюється за Домініка, як і я.
-Ви з нею… -Нічого такого.
Звісно.
Чесно.
Ну…
Кажи що хочеш, але я не люблю бачити, як чоловік бреше собі.
У вас були діти?
Ні, ще ні.
А в тебе?
Були.
Тому я розумію її страхи.
Вона не визнає,
але знаю, що цінує, що ще хтось пильнує за Домініком.
У тобі є щось від солдата.
Тому я подумав, що добре було б узяти тебе.
Але якщо не хочеш…
Дякую.
Підморгуєш мені?
Свиня!
-Агов, стій! -Ні!
-Він мене зачіпає. Ви бачили! -Це був жарт.
Жартувати любиш? Чекай, доки не відріжу тобі член!
Ні.
Спокійно.
Шматок лайна.
Геть! Пішов ти. Козел.
Зачекай!
Ти знала, що від центру бункера
до верху сходів 2 421 крок?
Ви рахували?
-Не я, хлопчик. -Домінік.
-Ідеш на авіабазу? -Такий був план.
Добре.
Я з тобою.
-Це розвідка, не треба. -Треба, хочу провітритися.
Ходімо.
Космонавтів нема.
Відучора ми не можемо зв'язатися з росіянами на Землі.
Увесь бункер?
Ми дзвонили по відео, по телефону… На всі номери й імейли, які маємо.
Нікого. Нічого.
-Може, проблеми зі зв'язком. -Ви на це сподіваєтеся.
Наша група їде в норвезьке сховище насіння.
У вас же ніби їжі на місяці?
Було.
Наш запас зменшився швидше, ніж очікувалося.
Прокляття.
-Що? -Не той ключ.
Певно, від іншого джипа!
Теж не підходить.
Скільки до світанку?
84 хвилини, сер.
Замало, щоб принести ключ, встигнути на базу й назад.
Ні, якщо в обидва боки йти 2 421 крок.
Спробуємо завтра.
На основі отриманої мною інформації допомоги не буде.
Любий пане Пацюче,
прошу, будь живим і здоровим.
Мій тато завжди звав мене наївною.
Не кажи, що згоден.
Агов?
Вибач. Ти казала, що ти наївна?
Ти десь далеко.
Я думав, що нам буде треба для насіння.
Гідропонна система, звісно.
Хай краще росте швидко.
Солдати хочуть убити нас, як цього пацюка.
Поки що їжі нам вистачає.
-Буде важко… -«Важко»?
Вони нас виженуть, перш ніж стане «важко».
Треба вирішити проблему сонця
і швидко ростити насіння, не створюючи проблем.
Мені не кажи, скажи Зарі.
Я чула, вона накричала на Лома.
Сподіваюся, заспокоїлася.
Половина перегризла б мені горло.
Я з ними поговорю.
Що буде, як ти поїдеш у Норвегію?
Я чула, Лом обрав тебе тільки за гарне волосся.
Ні, це тому, що я пілот.
-Що смішного? -Нагадав мені анекдот.
Чув той про німецького коміка?
Ні.
Що таке німецький комік?
Не зрозумів.
Внутрішня кровотеча,
можливо, через гамма-радіацію.
«Внутрішня кровотеча, можливо, через гамма-радіацію».
Ми вже місяць так.
Наука повільна.
Досить експериментів! Я спіймав піддослідного-щасливця.
Чому щасливця?
Дивіться на чемпіона!
Яка гарненька!
-Так! -Вона ж не на сонце?
Наука жорстока.
«Наука повільна. Наука жорстока».
Виявляється, я ненавиджу науку.
Добре, що ти тут.
Інакше я б здуріла.
А ти ще не здуріла?
Заро!
-Гарна новина. -Ми їдемо в сонячну відпустку?
Я сказав Лому, що не поїду з місією.
Чому?
Бо я кохаю тебе.
Я люблю Домініка.
І не хочу вас кидати.
Не кажи так.
Уже сказав.
Щоразу, як я з кимось зближуюся, він зникає.
Я більше не зроблю такого ні з собою, ні з Домініком.
Не те, що в мене нема почуттів.
У всіх нас є почуття. Може…
Домінік переміг.
Не засмучуйся, Ріку.
Вони бувають різні.
Я вмію ловити великих.
Новачкам щастить!
Ось. Не забудь, Домініку,
це через тварину, яку ти спіймав у лікарні.
Це був не пацюк, просто схожий.
Але в нас закінчилися схожі.
Що це таке?
Привіт, мамо.
І досі торкаєшся пацюків?
Після заборони?
Це все я.
Я його спіймав.
Було навіть весело!
Домініку.
Пора спати.
Я ловлю їх на арахісове масло.
Домініку?
Домініку!
-Ти що тут робиш? Сюди не можна! -Він утікає!
Іди сюди! Кому я сказала, чув?
Ні!
Ідеш надвір?
Хотіла почати на авіабазі раніше, як тільки сяде сонце.
Чому я постійно відчуваю, що ти щось приховуєш?
Приховую?
Принаймні намагаєшся.
-Не знаю, чому. -Я теж.
Хай там як…
Відчиніть двері!
Аязе, відчини двері!
-Заро? -Сільві?
По цей бік нема ручки.
-Скажи, хай відчинить. -Нема ручки.
Що?
Нагрів! Вона має вимкнути генератор!
Вимкни генератор!
Звісно.
Вимикай його!
Що?
Вимкни генератор!
Будь біля дверей.
Дихай через щілину.
Домініку.
-Тут надто вузько. -Старайся.
Дістань ключі й ліхтарики, веди сюди генераторщиків.
Іди!
Чорт. Добре, зараз будуть ключі.
Тримайтеся.
Поклич Аяза. Він знатиме, що робити.
-Ключа від тих дверей не було. -Ніколи?
Ми їх не зачиняли.
-Який там замок? -Це все не те!
-Їм потрібен ключ негайно! -А ми що робимо?
Аязе.
Це лише я!
Ріку?
Сталося нещастя.
Довбані двері!
Ще раз!
Давайте ще!
Назад!
Три, два, один!
Бляха.
Бункер будували так, щоб витримав ядерний удар.
Там, певно, 50 сантиметрів бетону!
Можна прорізати довкола?
Паяльна лампа — в літаку.
-Що? -У літаку є паяльна лампа.
Заро!
-Заро! -Аязе?
Заро, я тут.
Домініку, ти там?
Мені недобре.
Тут і досі дуже жарко.
Ми вас витягнемо!
Який план?
У літаку є паяльна лампа. Ми за нею.
Що це було?
Було схоже на землетрус.
Вони тут трапляються.
Я з вами.
І я. Я знаю, де вона.
Покваптеся, народ. Генератор не можна вимикати надовго.
-Через темряву? -Ні, через нагрів.
Що?
Що не так?
Ми майже на кілометр під землею
у зоні, що під час землетрусу буде небезпечною…
Нам зараз не до землетрусів.
Годі розмов!
Ідіть!
Ні, не землетрусу, нагріву.
На такій глибині без кондиціонера
температура стрибне градусів на 25.
Це проблема?
Тільки якщо хочеш жити.
Скільки в нас часу?
Не знаю. Година, може, дві?
Не ризикуй. Поверніться за 45.
-У них стільки часу, скільки треба. -При перегріві загинемо всі.
-А зі смертельним сонцем… -Гей!
Легше!
Більше не кажи «загинемо»!
Аязе.
Ніхто не загине.
Заспокойся.
Ми поїхали.
Я поведу.
Що тепер?
Знайдемо, чим їх вибити.
Цілимося в замок.
Слушна думка. Я піду.
Заро?
Прошу, не кидай нас, Аязе.
Я нікуди не піду, чуєш?
Доки не відчинимо ці двері.
Зліва.
Он там, зліва.
Що це, в біса, таке?
Чорт, це Теренціо!
Майєре!
Теренціо!
У нас мало часу.
Чому він прикутий до стовпа?
Ключ.
Самогубство?
Дивне місце, так?
Може, хотів допомогти, але не довіряв собі, що не втече.
-Що? -Може, зостався допомогти іншим.
На нього не схоже.
Полковнику, якщо не привеземо паяльну лампу, усі будемо, як він.
То Теренціо був героєм?
Виявляється.
Нам треба їхати.
То як, Якубе? Був Теренціо героєм?
Він був козлом.
Сільві права, треба їхати.
Нам треба їхати!
Відчини ворота.
Вони самі зачиняються. Зачиняться, як проїдемо.
То відчинимо, тоді вирубаємо електрику.
-Так? -Гарна ідея.
Ще. Сильніше!
Скажіть, посол.
Сильніше!
Мені їх шкода, дуже,
але не можна жертвувати всіма заради двох людей.
-Як би не… -До чого хилите?
Зара й Домінік найменш…
Навіть не кажіть.
Якщо ми не зможемо зайти в ту кімнату,
їм треба буде ввімкнути генератори.
І вбити дитину?
У мене був маленький син.
Сильніше!
Міло.
У Мадриді.
Чотири рочки.
Я так і не попрощався.
Я не знав, посол.
Якщо ми загинемо,
то він помер ні за що.
Я цього не допущу.
Ніколи.
Чому він був у кайданах?
Він був у них у літаку. Намагався вбити Аяза.
Така провина, що вбив себе?
Він не поводився як винний.
-Про що ви говорите? -Про Теренціо.
Що це, в біса, таке?
Не допоможе.
Паяльна лампа допоможе.
У солдатів є великі набої, 50-го калібру.
Що, як скрутити їх докупи й підірвати?
-Ні. -Це висадить двері.
Там 1 500 літрів дизельного пального. Згоримо всі.
Скоро привезуть паяльну лампу.
Що тут сталося?
Хочу пити, мамо.
Що таке?
-Пити, мамо. -Води!
-Як? -Принесіть води!
Ось!
Трясця!
Що сталося?
-Боже. -Що?
У Домініка розряджена батарея.
-Де зарядне? -У нашій кімнаті.
Іди-но сюди, маленький.
Іди до мене. Дихай рівно.
Де ж вони?
Землетрус?
Паяльну лампу не дістати!
Як тепер привезти насіння?
Паяльна лампа, насіння.
У нас зараз більша проблема.
Це зробив не землетрус.
А довбана бойова ракета.
У ТЕМРЯВУ НОЧІ
Переклад субтитрів: Владислава Бурмістрова