Nimeni n-a mai luat legătura cu ei
de când a lovit taifunul numărul doi ?
Da, după care au fost loviţi la rând
de taifunurile trei, patru, cinci şi şase.
Nimeni nu ştie care e situaţia sau dacă cei 6 000 de locuitori sunt teferi.
Au fost trimişi reporteri, dar, deocamdată, nimic.
Oraşul Kurouzu începe dincolo de acest tunel.
Mai repede ! Tornadă !
Sunteţi bine ?
Sakagami ! Endo... Ce să fac ?!
Trebuie să chem ajutoare.
Pare a fi ceva în aer...
Mi se pare mie sau, când respir, se formează nişte spirale ?
Unde e toată lumea ? De ce e aşa linişte pe-aici ?
Toate aceste pagube au fost provocate de taifunuri ?
Elicopterul de ştiri !
Un vârtej ?
- Trebuie să te ascunzi ! - Încet !
Da !
Şcoala din Kurouzu e-n faţă ! Pregătiţi-vă de atac !
Împreună !
Pare distractiv. Poate o să mă alătur Găştii-Fluture !
Nici să nu te gândeşti ! Mulţi au murit încercând să-i imite !
"Gaşca-Fluture" ?
Nişte golani, care se folosesc de situaţie ca să-şi facă de cap.
Mulţumesc mult. Vă rămân datoare.
Nicio problemă. Eşti rănită !
- Poţi să mergi ? - Da.
- Eşti una dintre acei voluntari ? - Mitsuo, mergi mai încet !
Nu, sunt reporter la Toyo TV. Mă numesc Chie Maruyama.
- Toyo TV ?! - Nu mai ţipa !
De-asta îmi păreai cunoscută !
Eu sunt Kirie Goshima. El e fratele meu, Mitsuo.
Am ieşit să căutăm provizii. La cum merg lucrurile,
dacă unul dintre noi face o mişcare bruscă, se declanşează un vârtej.
Lumea crede că asta are legătură cu energia celor şase taifunuri
care a fost absorbită de iaz.
Cel cu vârtejul ? Ăla e Iazul Libelulei.
Cum adică... Iazul a absorbit taifunurile ?
Nimeni nu ştie sigur ce s-a întâmplat.
De-asta trebuie să ne furişăm. Încet, ca un melc.
Chiar şi o respiraţie puternică le declanşează. Vorbeşte încet !
Pare a fi Efectul Fluturelui.
Bătaia aripilor unui fluture provoacă o furtună undeva, în lume.
Hai să ne întoarcem la adăpost !
Trebuie să-ţi oblojim rănile.
Aici e. Intră !
- Dă-te un pic mai încolo ! - Nu mai împinge, fir-ar !
- Ia uite, alţi oameni ! - Nu mai e spaţiu ! Afară !
Nu e corect ! Am stat în casa asta de dinaintea voastră.
- Bine ai revenit, dragă ! - Ai un oaspete ?
E o nebunie... Spiralele au înnebunit oraşul.
M-am săturat de bombănelile tale, puştiule.
O nebunie... E o mare nebunie...
M-am săturat... Ieşi naibii de-aici !
Shuichi ! Eşti bine, Shuichi ?
Hai că avem un pic de spaţiu acum !
- Ce facem acum ? - Trebuie să căutăm alt adăpost.
Nu mai e niciunul. Toate sunt pline !
Atunci, o să tot căutăm.
E prea periculos aici, printre vârtejuri.
Trebuie să plecăm din acest oraş cât mai repede !
Da, doar că...
Toată lumea spune că nu există cale de ieşire.
Vreau doar să rămân aici. Şi să mă reapuc de olărit.
Îmi reconstruiesc cuptorul şi mă perfecţionez,
ca să pot stăpâni arta spiralei !
Pentru asta, am nevoie de lut din Iazul Libelulei.
E imposibil ! Iazul Libelulei e un uriaş vârtej acum !
O nebunie... Totul e o nebunie...
Suntem aproape de final. Oraşul se va transforma într-o spirală.
Credeţi-mă, va deveni o spirală !
Ce sunt chestiile alea ?
Sunt oameni-melci ! Au apărut tot mai mulţi în ultima vreme.
Ceva miroase bine... A carne pe grătar !
Mitsuo !
E gaşca de mai devreme...
Mitsuo !
Ăsta e făcut.
Îi mănâncă pe oamenii-melci...
Puştiule ! Vrei nişte melci ?
Ce melci ? Înainte, erau oameni, ca noi !
Ce ? Erau oameni înainte ?
În fine... Ce ziceţi, drăguţelor ?
De ce nu staţi cu noi ? Vă oferim un festin regal.
Nu ne interesează să intrăm în Gaşca Fluturelui.
Nu ne mai numim aşa de ceva timp.
Nu ne mai ajunge doar nectarul florilor.
Acum suntem carnivori, Gaşca Libelulei.
- Suntem libelule uriaşe. - Nu de-alea mici !
Nu vă apropiaţi de ei !
Dispari, bătrâne ! Dacă vrei să trăieşti.
Am zis să nu vă apropiaţi !
- Nu, tată ! - Dragule !
Ce-ai făcut ?!
- Ne-a abandonat. - Trebuie să-i prindem din urmă.
Să mergem !
- Kirie ! - Chie !
Două ţinte feminine care scapă, la ora 12:00 ! Adunare şi urmărire !
Recepţionat !
Chie ! Uite încotro arăt !
Tornada ne trage către Iazul Libelulei !
O să ne tragă înăuntru !
Cine dracu' e ăla ? Retragerea !
Shuichi ?
Nebunie... Totul e o nebunie...
- Uşor... - Mergeţi încet !
Un vârtej ! La pământ !
Am mai pierdut câţiva...
- Sunteţi bine ? - Da. Totul e-n ordine.
Am venit aici acum cinci zile, ca voluntar.
Eu am venit acum patru zile să-mi caut familia
cu care am pierdut legătura, dar pare în zadar.
Am încercat în mod repetat să fugim de-aici,
dar se pare că nu există nicio ieşire.
În orice direcţie o apuci, tot aici ajungi.
Pare că drumurile se încolăcesc.
Am mers mult prin tunel, fără să-i zăresc capătul.
În final, tunelul se tot răsucea.
A devenit atât de rău, încât era să cădem în întunericul de dedesubt.
N-am avut de ales şi m-am întors.
Doamne !
Ne-am gândit şi să plecăm pe mare.
Taifunurile au distrus toate bărcile, dar am improvizat o plută.
Apoi, am văzut un alt grup cu o plută improvizată.
Au fost înghiţiţi de un vârtej apărut de nicăieri.
Chiar în faţa noastră.
Se pare că nu există scăpare. Dar noi am putea fi cei norocoşi.
Aşa e. Traumele suferite de unii au fost atât de grave,
încât i-au dus în pragul nebuniei.
Voi de unde veniţi ?
Toate casele terasate sunt ocupate şi un vârtej a rănit-o pe mama.
Nu se poate mişca. Deocamdată, stăm aici.
Bună, mamă. Mai ai dureri ?
Sunt bine. L-ai găsit pe tatăl tău ?
L-am căutat peste tot, dar nici urmă de el.
Ştiam eu ! A murit când a fost luat pe sus de acel vârtej !
Nu-ţi face griji ! Sunt sigură că e teafăr !
Nu sunteţi în siguranţă aici. Poate mai există locuri în vreo casă.
Să căutăm prin jur !
Nu-mi pot explica. Până şi clădirile din beton
sunt aproape prăbuşite. Cum de rezistă casele astea vechi ?
Da, ştiu la ce te referi. Au fost construite demult.
Câte sunt ?
Nu le-am numărat, dar sunt unele în centrul oraşului
şi alte câteva la periferie.
Poate că în acelea să mai existe spaţiu.
Dar, dacă mergem în ritmul ăsta, vom ajunge după înserat.
Nu ne-am prezentat. Numele meu e Tanizaki.
- Iar eu sunt Takemoto. - Îmi pare bine !
Pe toţi i-am cunoscut în oraş, acum ceva vreme. Suntem epuizaţi.
Mă deranjează ceva pe spate... Puteţi să vă uitaţi voi ?
Spatele tău ?
Se pare că începe să se transforme.
În curând, va deveni un om-melc.
De ce ne transformăm tot mai mulţi în melci, Shuichi ?
Poate pentru că ne mişcăm aşa încet...
Atât de încet, încât blestemul spiralei ne prinde din urmă.
Am putea fi următoarele victime.
Ce vrei să spui ?! Verificaţi-mă şi pe mine !
- Nu, eşti bine. - Dar eu ?
Togawa... Ai semnul spiralei pe tine.
- Zi-mi că glumeşti ! - Nu mai ţipa !
Nu contează ! Trebuie să găsim rapid o casă.
Nici măcar nu ştim de ce se transformă oamenii în melci !
Cum poţi fi convins că suntem mai în siguranţă în casă ?
Crezi că semnul spiralei va dispărea odată ce intrăm în casă ?
De unde să ştiu ?
Dar ştim cu siguranţă că e cel mai ferit loc din oraş.
Vă rog ! Lăsaţi-ne să intrăm !
Am auzit că te transformi în melc dacă stai afară !
Dispăreţi ! Nu mai avem loc ! Încercaţi în altă parte !
Nu puteţi face asta ! Vă implor, lăsaţi-mă să intru !
Deja încep să mă transform în melc !
Dispăreţi ! Nu-mi pasă în ce te transformi !
Eşti nebun ! O să intru, într-un fel sau altul !
- Da ! - Şi noi.
Împreună acum !
S-a deschis !
- Nenorociţii ăia ! - Suflaţi !
- Haide ! - Împreună !
Am reuşit ! Intraţi !
- Ce se întâmplă ? - V-am spus că nu mai avem loc.
Am stat de pază, dar s-au furişat mulţi înăuntru.
Şi uite ce s-a întâmplat ! De la atâta agitaţie,
corpurile noastre s-au împletit şi acum nu ne mai putem desface !
Ce fac acolo ?
Încearcă să-şi acopere corpurile expuse cu acele şipci.
Vor să extindă casa...
- Extind casa terasată ? - Da.
Poate reuşim să intrăm prin lateral...
Ia stai, Tanizaki ! Tu chiar ai de gând să rămâi aici ?
Ar trebui să căutăm căi de fugă mai întâi !
Chiar dac-am intra într-o casă,
dacă ne-am transforma în monştri, totul ar deveni iadul pe pământ.
La pământ !
Suntem deja în iad !
Preferi să mori aici sau să rămâi în viaţă în casă ?
Vreau doar să plec de-aici !
Are dreptate ! Trebuie să existe o ieşire !
Priviţi acolo !
Nave de salvare !
În sfârşit, au venit după noi !
Nu e grozav, Kirie ? Trebuie să le spunem mamei tale şi lui Mitsuo !
Dar tot nu ştim unde e tatăl meu...
Asta e tot ce ne-a rămas ? N-avem cum să ne săturăm.
E nişte carne aici !
- Carne ? - Carne de om-melc !
Gaşca Libelulei o fi lăsat-o aici !
"Carne de om-melc"... Spunem despre ei că sunt o "carne"...
Nu e ca şi cum am avea de ales... Nu ?
Au gust bun, ar fi trebuit să mănânc mai devreme !
După ce se transformă Okamoto în melc, să-l gătim imediat !
Mâncaţi şi voi ! Altfel, n-o să supravieţuiţi !
Nici măcar nu mai sunt oameni ! Mâncaţi !
Shuichi...
Adăpostul a dispărut... Ce s-a întâmplat ?
Surioară !
- Mitsuo ! - Sunt aici !
Ai fost lovit de un vârtej ? Unde e mama ?!
- A fost luată pe sus de un vârtej ! - Ce-ai spus ?
Kirie, stai ! Uită-te pe spatele lui Mitsuo !
Dacă putem ieşi din oraş înainte să se transforme în melc,
sunt sigură că-şi va reveni ! După ce rezolvăm asta,
o să mă întorc, să-i caut pe părinţii noştri.
Cum să faci asta ? Tunelul şi marea nu sunt sigure.
Munţii încă sunt o variantă.
Poate există vreo cărare nedescoperită până acum.
E-n zadar... Am fost însemnaţi de blestemul spiralei.
Ai dreptate. E mai bine decât să nu facem nimic.
Da. Să alegem o direcţie !
N-are rost...
Surioară, mă mănâncă spatele de mor.
Rezistă, aproape c-am ieşit din oraş. Te vei simţi mai bine.
Casele sunt centrate în jurul Iazului Libelulei.
Uite acolo !
Cineva construieşte la casa aia de-acolo
şi stârneşte vârtejuri !
Ia stai, ăla e... Nu cumva e Tanizaki ?
Unde plecaţi ?
O să termin extensia asta până vă întoarceţi !
- Până unde duce drumul ăsta ? - Am obosit...
E ciudat, trebuia să fi ajuns la şosea de mult.
Se pare au mai venit şi alţii în oraş.
Takemoto ! Cum aţi ajuns aici ?
- Dar voi ? - Ce-i cu noi ?
Încercăm să ieşim din Kurouzu.
Drumul ăsta prin munţi ar trebui să ducă în celălalt oraş.
Cum adică ? Drumul e în direcţia aia !
V-am văzut urcând pe munte şi de-asta v-am urmărit !
Toate drumurile din oraşul ăsta sunt nişte cercuri !
- N-o să scăpăm niciodată de-aici ! - Trebuie să te calmezi !
Hai să continuăm şi să vedem ce e-n faţă !
Fir-ar... Se pare că mergem într-un cerc fără sfârşit.
- Să mâncăm ! - Mă-ntreb ce gust au cruzi.
Pare delicios !
- S-a ascuns în cochilie ! - Te mişti prea încet !
- Să-i spargem cochilia ! - Sta !
Ştiai că există gândaci care mănâncă melci aşa ?
- Ajunge ! - Nu-l mânca pe tot !
- Kirie, să plecăm de-aici... - Da.
Spirala îi stăpâneşte...
Aveţi idee unde suntem şi cât mai avem de mers ?
Habar n-am.
V-am spus că nu există cale de ieşire. Am fost însemnaţi de blestem.
O buturugă ne poate arăta încotro e Nordul.
- Shuichi... Întoarce-te la noi ! - Tata ! E tatăl meu !
Trebuie să te calmezi ! Nu e real.
Am senzaţia că timpul ni se scurge printre degete.
Parcă ne mişcăm cu încetinitorul...
- De ce fugiţi de noi ? - Nu fugim...
Vrei să-mi spui de ce e aşa umflat spatele puştiului ?
Acolo îşi ţine rucsacul.
Pare obosit. Îl car eu în spate.
- Lasă-mă pe mine ! - Sigur că da... Mersi.
Ce foame îmi e ! Or fi melci pe-aici ?
Sigur că nu. Ce să caute prin munţi ?
- Ştiam eu ! - Cum să-l mâncăm ?
Fugiţi !
Mitsuo, crezi că poţi coborî pe versantul ăsta ?
Poţi s-o faci ! Hai, du-te odată !
Trebuie să pleci ! Pleacă sau te plesnesc !
Du-te ! Grăbeşte-te !
O să mă întorc după tine, îţi promit !
- Iar fugiţi de noi ? - Faceţi bine şi daţi-ne melcul !
- Şi pe ăsta îl mâncăm crud ? - Sigur că da.
Mai ştii ce bun a fost când l-am mâncat pe Okamoto ?
S-a băgat în cochilia lui şi avea obrajii moi şi faţa aia dulce !
A fost delicios !
- Spirala i-a blestemat... - Hai să ne întoarcem în oraş acum.
Ăsta nu poate fi Kurouzu !
Cred c-am dat peste alt oraş blestemat de spirală !
Nu, ăsta e Kurouzu.
Case terasate ?
Au extins casele terasate, construind la ambele capete.
Cum e posibil aşa ceva ?
Au început să contruiască abia când am plecat.
Ai zis-o mai devreme, timpul ni se scurgea printre degete
când rătăceam prin munţi.
Cum de se îmbină aşa bine ?
Par a fi fost făcute să formeze o mare spirală.
Poate că s-a întâmplat fix invers.
Poate că, demult, exista o singură structură spiralată.
De-a lungul anilor, s-a dezintegrat încet,
în urmă rămânând nişte bucăţi împrăştiate.
Iar acum, ceea ce vedem aici e oraşul în forma sa iniţială.
Asta e ! Trebuie să intrăm, să-i căutăm pe mama şi pe tata.
Voi doi ar trebui să căutaţi o cale de ieşire. Ne vedem mai târziu.
Nu vorbi prostii, Kirie ! Te vom ajuta să-i găseşti.
Inima spiralei...
Vreau să dezleg misterul acestei spirale !
- Tanizaki ! - Voi eraţi, copii !
Cât timp a trecut ? N-aţi îmbătrânit deloc.
- Câtă vreme a trecut ? - Ani buni.
Mai sunt spaţii ici-colo,
o alee blocată cu ciment, rămăşiţe ale vechilor ziduri,
care au transformat locul într-un labirint. Extinderea se va încheia.
Locuitorii au muncit la extinderea caselor din interior.
Au muncit asiduu, recunosc.
Ai cumva idee unde sunt părinţii mei ?
Mama şi tata au fost luaţi pe sus de vârtejuri.
- Tata e olar. - Tatăl tău e olar ?
Am auzit despre doi soţi care încă practică olăritul lângă iaz.
- Stai ! Vorbeşti serios ?! - Da.
Nu l-am cunoscut personal, dar am auzit că tot spune
cum că: "Olăritul e arta spiralei."
- Ştiam eu că sunt în viaţă ! - Kirie ! Ce veste grozavă !
Mulţumesc mult, Tanizaki ! Mă duc acolo chiar acum !
Succes !
M-aş mira dac-aţi putea ajunge în zona aia.
Nici chiar eu n-am ajuns la Iazul Libelulei.
Mă-ntreb dacă toată spirala e plină cu oameni încolăciţi.
Dacă ăsta e Kurouzu în forma sa originală...
De ce oamenii de pe vremea aia ar fi construit aşa ceva ?
E posibil ca situaţia să se fi repetat de-a lungul anilor.
Poate că în fiecare secol sau la câteva secole,
blestemul spiralei coboară asupra teritoriului.
Şi, de fiecare dată, locuitorii revin la starea originară.
Dacă e adevărat,
n-ar trebui să fie consemnat undeva ?
Poate că, la un moment dat, un eveniment a rupt tradiţia.
Şi poate că aceia care ar fi putut transmite amintirile
au fost exterminaţi.
Asta e... Nu mai pot să merg.
Priviţi acolo !
Cineva e incinerat acolo.
Ne-ar putea călăuzi ! Să ne grăbim, până nu dispare !
E o deschizătură acolo !
Repede, până nu se închide !
Nu, Chie !
- Kirie... - Chie !
- S-a lipit ! - E închis !
- Şi aici ! - Totul e conectat acum !
Asta era sub Iazul Libelulei !
Intru. Mama şi tata sunt acolo, jos, ştiu asta.
Mergem amândoi.
Bine.
Haide !
Ia-mă cu tine !
Sigur e ceva cu adevărat spectaculos acolo, jos !
- Dă-mi drumul ! - Ia-mă cu tine !
Las-o în pace !
Shuichi !
Nu pot să mă ţin...
Era o ruină uriaşă, cum nu mai văzusem niciodată...
Şi o lumină orbitoare.
O văzusem de pe scara spiralată, era produsă de către aceste spirale.
În jurul meu, erau o mulţime de oameni...
Probabil că erau cei din casele de la suprafaţă.
Iar acum, toţi se holbau, hipnotizaţi, la spirale.
Shuichi, unde... Shuichi, eşti aici ?
Aproape că devin una cu ruinele !
Mamă, tată... Speram să vă găsesc aici, jos.
Kirie...
Shuichi !
Kirie... Priveşte aceste ruine !
Asta era cauza. E adevărul din spatele blestemului.
Aproape că par a avea viaţă în ele.
Da. Şi cred că au voinţă proprie.
Spiralele atrăgeau privirile oricui le observa.
Oricare ar fi fost scopul construirii acestei structuri,
aceste ruine acţionează acum din instinct,
ademenindu-i pe muritorii de la suprafaţă, de secole încoace.
Shuichi, dacă aşa stau lucrurile, ce-o să se-ntâmple cu noi acum ?
Nu cred că mai pot lupta cu blestemul spiralei.
Kirie... Fă tot ce e nevoie pentru a scăpa din locul ăsta !
Ceva îmi spune că blestemul e aproape de final.
Nici eu nu mai am energie să lupt cu el.
Vreau să rămân aici, cu tine.
Pur şi simplu, blestemul spiralei care ne-a distrus oraşul a dispărut.
Acest mic oraş al nostru s-a transformat în ţărână
şi, cu timpul, aici s-a născut un alt oraş.
Şi poate că...
... de data asta, oamenii de-aici vor trăi în pace.
Eri ! Bine ai revenit !
Satoshi...
Te-ai gândi vreodată să plecăm împreună din oraş ?
Cel puţin până când acele ruine se vor trezi încă o dată la viaţă.
Traducerea: FAST TITLES MEDIA