Siden tyfon nr. 2 ramte, har ingen kunnet få kontakt til dem, vel?
Nej, og de blev ramt af tyfon nr. 3, 4, 5 og 6 hurtigt efter hinanden.
Både byens og de 6.000 indbyggeres tilstand er uvis.
Flere nyhedshold er sendt ind, så hvordan er det muligt?
Nå, men Kurouzu er på den anden side af tunnelen.
Vi må væk! Tornado!
Er I uskadte? Hr. Sakagami? Hr. Endo ...
Hvad skal jeg gøre? Jeg må have fat i nogen.
Luften føles anderledes.
Er det bare min fantasi eller laver min ånde spiraler?
Hvorfor er her ingen? Hvorfor er her så stille?
Skyldes alle de skader tyfonerne?
Det er en nyhedshelikopter.
En hvirvelstrøm.
- Gem dig. - Langsomt.
Juhu!
Kurouzu grundskole er lige fremme! Klar til angreb!
- Ja! - Samling!
Det ser sjovt ud. Måske går jeg med i Sommerfuglebanden.
Nej, mange er døde, fordi de prøvede at kopiere dem.
- Sommerfuglebanden? - Bøller.
De udnytter alt det her til at gå grassat.
Tak, I reddede mig.
Det var så lidt. Åh, du er såret.
- Kan du gå? - Ja.
- Er du frivillig? Er du lige kommet? - Mitsuo, gå lidt langsommere.
Nej, jeg er journalist fra Toyo TV. Jeg hedder Chie Maruyama.
- Toyo TV? - Tal ikke så højt.
Jeg synes nok, jeg havde set dig før.
Jeg hedder Kirie Goshima. Det er min bror, Mitsuo.
Vi leder efter mad.
Hvis nogen laver den mindste hurtige bevægelse her i byen -
- udløser det en stor tornado.
Måske har det noget at gøre med energien fra de seks tyfoner -
- der blev suget ned i dammen der.
Den hedder Guldsmededammen. Den med hvirvelstrømmen.
Hvad mener du med, at tyfonerne blev suget derned?
Ingen forstår noget af det.
Det er derfor, vi snegler os sådan frem. Sådan her.
Selv et dybt åndedrag kan starte en, så tal stille.
Som sommerfugleeffekten.
Hvor en sommerfugls vingeslag starter en storm et andet sted i verden.
Lad os gå hen, hvor vi bor.
Vi må behandle dine sår.
Her er det. Værsgo.
- Flyt dig lidt. - Lad være med at skubbe.
- Se, flere folk. - Her kan ikke være flere. Gå!
Men vi boede her jo før jer!
- Velkommen tilbage. - Har I en gæst med?
Spiralerne har drevet byen til vanvid.
Hvad? Jeg er træt af at høre på dig mumle!
Vanvid. Det er det rene vanvid.
Hvad siger du? Ud med dig!
Shuichi! Er du okay, Shuichi?
- Det gav da lidt mere albuerum. - Luk dem ikke ind igen!
- Hvad skal vi nu gøre? - Vi må lede efter et andet rækkehus.
Der er ikke flere. De er alle fyldt op!
Vi er da nødt til at lede. Det farligt herude med tornadoerne.
- Vi bør hellere komme ud af byen! - Ja, men ...
Alle siger, at man ikke kan slippe ud.
Jeg vil blive her og lave lertøj igen.
Jeg vil genopbygge min ovn og mestre spiralens kunst.
Jeg har brug for Guldsmededammen.
Hvordan kan du få ler fra dammen, når den er én stor hvirvelstrøm?
Vanvid. Det er det rene vanvid.
Vi er næsten ved enden. Byen bliver snart en spiral.
Ja, den bliver til en spiral!
Du må ikke råbe!
Hvad er de der?
Sneglemennesker! Der er pludselig mange flere af dem.
Noget dufter godt ...
- Som om de griller kød. - Mitsuo!
- Det er dem fra før. - Mitsuo!
Den er godt stegt.
De spiser sneglemenneskene.
Vil du have noget? Escargot smager godt.
- Escargot? De var jo mennesker! - Hvad? Var de mennesker?
Hvad så? Hvad siger I, smukke damer?
Slut jer til os. I vil spise som dronninger.
Vi slutter os ikke til Sommerfuglebanden.
VI har ikke været sommerfugle længe.
Vi nøjes ikke med blomsternektar mere.
Nu er vi Guldsmedebanden og kødspisere.
- Og vi er de store guldsmede. - Ikke de små røde.
Hold jer fra pigerne!
Bland dig uden om, bessefar, hvis du har livet kært.
Hold jer væk, sagde jeg!
- Far! - Skat!
Hvad har du gjort?
- De fløj uden os. - Skal vi?
Lad os komme væk!
- Kirie! - Chie!
Byttekvinderne flygter lige fremme!
- Saml jer og jagt dem! - Ja!
Ja!
Chie! Se!
Guldsmededammen! Vi bliver trukket hen til den!
Vi bliver suget ned!
- Hvem pokker er det? - Vend jer!
- Shuichi? - Vanvid. Det er det rene vanvid.
- Langsomt. - Gå langsomt.
En tornado! Ned!
Vi mistede nogle flere.
- I der! Er I uskadte? - Ja, vi er uskadte.
Jeg kom hertil som frivillig for fem dage siden.
Jeg kom, da jeg ikke kunne komme i kontakt med mine slægtninge her.
Men det er håbløst.
Vi har prøvet at slippe ud af byen flere gange, men intet virker.
Uanset vejen ender man, hvor man startede.
Det er, som om vejene og selve luften er snoede.
Jeg gik længe i tunnelen uden at se udgangen.
Til sidste blev tunnelen helt snoet.
Det blev så slemt, at jeg næsten gled ned i mørket.
- Vi var nødt til at vende om. - Det mener I ikke.
Vi prøvede også at flygte over havet.
Tyfonerne havde smadret bådene, så vi byggede en tømmerflåde.
Lige da stævnede en anden gruppe ud på deres egen flåde.
De blev slugt af en pludselig, enorm hvirvelstrøm lige for øjnene af os.
Der er ingen udvej. Men vi er måske de heldige.
Ja, der er folk, der har oplevet ting så forfærdelige -
- at de mistede forstanden.
Hvor kom I i øvrigt fra?
Alle rækkehusene er fulde -
- og min mor kom til skade og kan ikke bevæge sig.
Så lige nu bliver vi her.
Mor, hvordan går det? Gør det ondt?
Jeg er okay. Har du fundet far?
Vi har ledt overalt, men vi uden held.
Han blev dræbt af den tornado, der tog ham!
Det skal nok gå, mor! Han er sikkert uskadt et sted.
Det er farligt her. Måske er der et rækkehus med plads.
Lad os lede.
Det er mystisk. Selv betonbygninger er lige ved at falde sammen
Hvordan er kun de slidte rækkehuse uskadte?
Ja, og de blev bygget for meget længe siden.
- Hvor mange er der? - Jeg har ikke talt dem.
Men der er både nogle midt i byen og mange i udkanten.
Så må der være plads i nogle af dem i udkanten.
Vi når dog ikke frem før mørkets frembrud på denne langsomme måde.
Hov, vi har ikke introduceret os. Jeg hedder Tanizaki.
- Jeg hedder Takemoto. - Rart at møde jer.
Vi mødte de andre her i byen. Alle er udmattede.
- Min ryg føles sær. Vil du kigge? - Din ryg?
Han er begyndt at transformere sig. Han er snart et sneglemenneske.
Hvorfor bliver så mange pludselig til sneglemennesker, Shuichi?
Det ved jeg da ikke. Måske fordi vi bevæger os så langsomt.
Så langsomt, at spiralforbandelsen indhenter os.
- Vi er måske de næste. - Hvad?
- Kig lige! - Der er ikke noget. Hvad med mig?
Togawa. Du har et spiralmønster.
- Det er løgn! - Tal ikke så højt!
Vi må finde et rækkehus med plads.
Vi ved ikke, hvad der gør folk til snegle.
Kan vi vide os sikre i et rækkehus?
Mon min spiral går væk, når vi er i rækkehuset?
Det ved jeg ikke, men det er det sikreste sted her i byen.
Luk os ind!
Vil I ikke nok lukke os ind?
Det siges, at man bliver til en snegl herude. Hjælp os!
Der er fyldt op. Gå et andet sted hen.
Vil I ikke nok? Luk mig ind. Jeg er ved at blive til en snegl!
Skrid! Jeg er ligeglad med, hvad du bliver!
Dit svin! Jeg skal nok komme ind.
- Ja! - Vi hjælper.
- Træk! - Den åbnede!
- De sataner! - Kom så!
Nu! Angrib!
Vi smadrede den. Ind!
- Hvad i alverden ... - Jeg sagde jo, at her er fyldt op.
Vi holdt øje, men flere sneg sig ind, og se nu bare!
Med al den skubben og masen blev vi helt sammenslyngede -
- og nu kan vi ikke vride os fri!
Hvad mon de laver?
De prøver at dække deres ubeskyttede kroppe med de løse bjælker.
De prøver at forlænge huset.
- Skal vi forlænge rækkehuset? - Ja.
Måske kan vi bygge til.
Vent lidt, Tanizaki! Har du tænkt dig blive i byen?
Vi bør fokusere på at komme væk!
Selv hvis vi kommer ind, kan vi ende i et helvede som sådan et monster!
Ned!
Vi er allerede i helvede. Vil du dø i en tornado eller leve i et rækkehus?
- Jeg vil lede efter en udvej! - Ja, der må være en måde.
Se der! Redningsskibe!
- De er kommet for at redde os. - Godt, ikke, Kirie?
Vi må fortælle din mor og Mitsuo det.
Men hvis jeg ikke finder min far ...
Er der kun det tilbage? Det kan ikke lindre vores sult.
Hov, der er noget kød herovre!
- Kød? - Det er sneglemenneskekød.
Sommerfuglebanden må have efterladt det.
Kalder vi dem for "kød" nu?
Vi har jo ikke andet valg, vel?
I denne situation ...
Havde jeg bare vidst, at det smager så godt ...
Ja, lad os tilberede Okamoto, når han er helt forvandlet!
I bør også spise noget. I overlever ikke ellers.
Det er ikke et menneske længere. Kom nu!
Shuichi?
Læet er væk.
- Åh nej! - Kirie ...
- Mitsuo! - Kirie!
Blev I ramt af en tornado? Hvor er mor?
- Hun blev revet med! - Hvad?
Kirie! Mitsuos ryg!
Slipper vi ud, før han forvandler sig helt, bliver han nok normal igen.
Så kommer jeg tilbage og leder efter far og mor.
Men hvordan, hvis både tunnelen og havet er umulige?
Hvad med bjergene?
Måske er der en bjergvej, ingen har prøvet.
Det nytter ikke. Vi er allerede mærkede af spiralen.
Ja, det er bedre at prøve end at snakke.
Ja, lad os vælge retning.
Det nytter ikke.
Kirie, min ryg klør helt vildt.
Vi er snart ude af byen. Så får du det bedre.
Rækkehusene er centreret omkring Guldsmededammen.
Se!
Nogen er ved at bygge til rækkehuset og sender tornadoer ud.
Er det ikke hr. Tanizaki?
Hej! Prøver I at slippe ud?
Når I er tilbage, har jeg bygget tilbygningen færdig!
- Hvor langt fortsætter denne sti? - Jeg er træt.
Hvor sært. Vi burde have nået vejen for længe siden.
Det lader til, at flere folk er vandret ind i byen.
- Hr. Takemoto! Hvordan kom I hertil? - Jeg kunne spørge om det samme.
Vi prøver at komme ud af byen.
Vi burde snart nå vejen til den næste by.
Vejen er da derovre!
Vi så jer gå op i bjergene, så vi fulgte efter jer.
Alle vejene i denne by går i ring!
- Vi kommer aldrig ud! - Rolig.
Lad os bare fortsætte og se.
Fandens. Vi går vist bare i ring.
- Skal vi prøve den rå? - Det lyder også godt.
- Han gemte sig. - Lad os smadre skallen!
Vent! Ved I, at der findes insekter, der æder snegle sådan her?
- Så er det nok! - Spis ikke det hele!
- Lad os gå, Kirie. - Ja.
Spiralen har dem.
- Gad vide, hvor vi er. - Jeg aner det ikke.
Jeg har jo sagt, at det ikke nytter. Vi er forbandede.
En træstub kan vise, hvor nord er.
Shuichi. Kom tilbage til os!
Far! Det er min far!
Rolig! Det er bare din fantasi.
Det føles, som om tiden løber fra os.
Vi bevæger os i slowmotion, og den efterlader os bare.
- Hvorfor løber I væk fra os? - Vi løber ikke væk ...
- Hvorfor er knægtens ryg så hævet? - Han har rygsæk på.
- Han må være træt. Jeg bærer ham. - Lad mig om det.
Ja.
- Jeg er så sulten. - Mon der er nogen snegle her?
Hvorfor skulle de være i bjergene?
Jeg vidste det!
- Hvordan skal vi spise ham? - Flygt!
Mitsuo, kan du kravle ned af klippen?
Det kan du godt, ikke?
Af sted!
Gå så! Ellers slår jeg dig!
Af sted! Skynd dig!
Jeg sværger, at jeg kommer tilbage efter dig
- Løber I nu fra os igen? - Giv os den snegl!
- Skal vi også spise den her råt? - Helt sikkert!
Husk, da vi spiste Okamoto!
Hvordan vi kravlede ind i hans hus og slugte al det rå kød!
Det var så godt!
- Den har dem. - Lad os gå tilbage.
Det er ikke Kurouzu. Vi er kommet endnu et sært sted hen.
- Nej, det er Kurouzu. Se der. - Rækkehuse?
De har forlænget rækkehusene ved at bygge til i begge ender.
Men de var jo kun lige begyndt, da vi forlod byen.
Måske er der gået lang tid, mens vi vandrede rundt i bjergene.
Hvordan passer de så perfekt?
Som om de er designet til at kunne bygges til en spiral.
Måske er det lige omvendt.
Måske var det bare ét langt rækkehus i spiralform -
- der over lang tid gik i forfald -
- så der blot stod nogle få levn tilbage her og der.
Måske er det her sådan, som byen oprindeligt så ud.
Jeg går ind i byen og leder efter min far og mor.
I to bør lede efter en vej ud. Jeg kommer bagefter.
Hvad er det, du siger, Kirie? Vi leder sammen.
Spiralens midte ...
Jeg vil selv løse spiralens mysterium!
- Hr. Tanizaki! - Nå, er det jer?
Hvor mange år er det siden? I har ikke ændret jer.
- Er der gået mange år? - Ja.
Her og der er der åbninger i huset-
- og vejen er blokeret af beton og rester af diget.
Så det er nærmest en labyrint.
Byggeriet bør snart stå færdigt.
Indbyggerne arbejder på rækkehuset indefra.
De er hårdt arbejdende.
Jeg leder efter mine forældre. De blev begge båret væk af tornadoer.
- Min far er pottemager. - Pottemager?
E ægtepar laver vist nok lertøj nær Guldsmededammen.
- Hvad? Er det rigtigt? - Ja, jeg har aldrig mødt dem.
Men han siger vist hele tiden, "lertøj er spiralens kunst".
- Jeg vidste, at de var i live! - Hvor godt.
Mange tak, hr. Tanizaki.
- Jeg går derhen nu! - Gør du det.
Men det bliver vist ikke så nemt at komme derhen.
Selv jeg har aldrig været der.
Gad vide, om hele spiralen er stopfuld af mennesker.
Hvis det her er byens oprindelige form -
- hvorfor mon de så byggede den sådan?
Måske har det gentaget sig siden ældgamle dage.
Måske rammer spiralforbandelsen -
- med et eller flere århundreders mellemrum.
Hver gang bygger indbyggerne så spiralbyen.
Ville der så ikke være overleveringer af en art?
Måske blev traditionen brudt på et tidspunkt.
Måske forsvandt alle, der kunne have fortalt det videre på én gang.
- Hvor er vi nu? - Jeg kan ikke gå længere.
Se der.
De kremerer nogen et sted.
Vi kan bruge det som vejviser. Hurtigt, før røgen forsvinder!
Der er en åbning! Skynd jer, den lukker om lidt!
- Chie! - Kirie ...
- Chie! - Vi er forbundet!
Vi er forbundet!
- Også her! - Alle rækkehusene er forbundne!
- Det her var Guldsmededammen. - Jeg går derned.
Min far og mor er helt sikkert dernede.
- Vi går derned sammen. - Ja.
Lad os gå videre.
Tag mig med!
Der må være noget vidunderligt dernede!
- Slip! - Tag mig med!
- Av! - Stop!
Shuichi!
Jeg kan ikke mere ...
Det var et enormt bygningsværk som intet, jeg havde set før.
Det blændende, dystre lys, jeg havde set fra vindeltrappen -
- blev produceret af disse spiraler.
Et hav af mennesker, der måtte være faldet ned fra rækkehusene -
- stirrede alle som paralyserede på spiralerne.
Shuichi? Shuichi!
Det er, som om de smelter sammen med ruinerne.
Far ... mor ...
- Jeg vidste, at I ville være her. - Kirie ...
- Shuichi!
Kirie, se på alle de ruiner.
Det var det her. Dette var sandheden bag forbandelsen.
Den virker nærmest levende.
Ja, og jeg tror, den har sin egen vilje.
Spiralerne trækker menneskenes blik ind i midten.
Hvad end oldtidens bygmestres intention var -
- lokker ruinen nu instinktivt folk ned ovenfra -
- med et vist interval.
Shuichi, hvad skal der ske med os nu?
Jeg kan ikke flygte fra spiralens forbandelse længere.
Kirie ...
Gør, hvad end du skal for at komme ud herfra.
Jeg tror nemlig, at forbandelsen snart har nået sit mål.
Jeg har heller ikke flere kræfter.
Jeg bliver her sammen med dig.
Sådan nåede forbandelsen, der havde ramt vores by, sin afslutning.
Vores uhyggelige by forfalder med tiden ...
... og en ny by opstår.
Og måske ...
... vil dens indbyggere leve lykkeligt.
Eri.
Velkommen hjem.
Du, Satoshi?
Skal vi ikke forlade denne by sammen?
Ja ...
... i det mindste indtil ruinerne vågner igen.
Tekster: Trine Nørgaard Berthelsen Iyuno