Nikdo se k nim nedostal od chvíle,
kdy na ně udeřil tajfun číslo dva?
Jo. A pak je hned po sobě zasáhl
tajfun tři, čtyři, pět a šest.
Nikdo neví, jaká je situace a jestli je 6 tisíc obyvatel v pořádku.
Vyjely tam zpravodajské štáby, ale zatím nic.
No, Kurouzu je hned za tím tunelem.
Rychleji! Tornádo!
Jste oba v pořádku?
Sakagami! Endo... Co teď?
Musím sehnat pomoc.
Mám pocit, jako by bylo něco ve vzduchu.
Zdá se mi to, nebo můj dech opravdu vytváří spirály?
Kde jsou všichni? Proč je tu všude takové ticho?
Všechny ty škody jsou od těch tajfunů?
Zpravodajský vrtulník!
Takový vír?
- Musíte se schovat! - Pomalu!
Jo!
Základka Kurouzu před námi! Připravte se na útok!
K sobě!
To je zábava. Možná se k Motýlímu gangu přidám taky.
Zapomeň! Spousta lidí na to doplatila, když je napodobovali.
"Motýlí gang"?
Parta výrostků, kteří tohle všechno využívají k divokému řádění.
Děkuju moc, máte to u mě.
To nestojí za řeč. Ty jsi zraněná!
- Můžeš s tím chodit? - Jo.
- Vy jste taky od dobrovolníků? - Micuo, musíš jít pomaleji.
Ne, jsem novinářka z Toyo TV. Čie Marujama.
- Toyo TV? - Ne tak nahlas!
Tak proto jste mi připadala povědomá!
Já jsem Kirie Gošima. Tohle je můj bratr Micuo.
Šli jsme sem hledat zásoby. Tady to chodí tak,
že když někdo udělá náhlý pohyb, okamžitě se spustí větrný vír.
Všichni si myslí, že to souvisí s energií těch šesti tajfunů,
které nasálo to jezírko.
To s tím velkým vírem. Jmenuje se Jezírko vážek.
Jak to myslíš, že jezero nasálo ty tajfuny?
Nikdo neví, co přesně se stalo.
Proto se musíme takhle vláčet. Pomalu jako šnek.
I zrychlený dech může spustit tajfun, tak mluv potichu.
To mi zní jako motýlí efekt.
Když mávnutí motýlích křídel vyvolá někde jinde na světě bouři.
Tak se vraťme tam, kde jsme se ukrývali.
Musíme ti ošetřit to zranění.
Jsme tady. Pojď dál.
- Dělej, posuň se trochu! - Přestaň se sem cpát, sakra!
- Jdou sem další lidi. - Už tu není místo! Jděte!
To není fér! Bydleli jsme v tomhle domě dřív než vy!
- Vítej zpátky, zlatíčko. - Vedeš návštěvu?
Zbláznilo se... Celé město se zbláznilo z těch spirál.
Už mám po krk toho tvýho mumlání, kluku.
Celé město se zbláznilo.
Mám tě po krk! Vypadni!
Šuiči! Jsi v pořádku, Šuiči?
- Teď je tu víc místa na lokty. - Nepouštěj je zpátky!
- Co teď budeme dělat? - Budeme muset hledat jiný úkryt.
Žádný jiný už není. Všechny jsou přeplněné.
Tak musíme hledat dál.
Venku je to kvůli vírům nebezpečné.
Musíme se dostat z tohohle města, jak rychle to jen půjde.
Jo, jenže...
Všichni říkají, že cesta ven není.
Já chci zůstat tady. A vrátit se ke své keramice.
Chci přestavět pec a zdokonalit svou zručnost,
abych ovládl umění spirály!
A k tomu potřebuju hlínu z Jezírka vážek.
To je vyloučeno! Z jezírka je teď jeden velký vír!
Hrozné. Všechno se zbláznilo.
Už jsme skoro u konce. Město se za chvíli promění ve spirálu.
Věř mi, stane se z něj spirála!
Co je to tamhle?
To jsou šnečí lidé! Je jich tady čím dál tím víc.
Něco tu voní. Jako když se griluje maso!
Micuo!
To je zase ten gang.
Micuo!
Ten už je skoro hotovej.
Oni ty šnečí lidi jedí!
Hej, chlapče! Dáš si s náma hlemýždě?
Jakého hlemýždě? Bývali to lidé jako my!
Cože? To bývali lidi?
To už je jedno. Co vy na to, krásné dámy?
Proč se nepřipojíte? Budete hodovat jako královny.
Nemáme zájem přidat se k vašemu Motýlímu gangu.
My už dávno nejsme Motýlí gang.
Nektar z kytek nám už nestačí.
Teď jsme gang masožravejch vážek.
- Jsme teď obří vážky. - Žádný obyčejný malý vážky.
Držte se od nich dál!
Vypadni, dědku, jestli chceš žít.
Řekl jsem, držte se dál!
- Ne, tati! - To ne!
Co jste to udělal?!
- Pláchnul nám. - Musíme ho dohnat.
Rychle!
- Kirie! - Čie!
Dva cíle prchají na 12 hodinách! Spojte se a za nima!
Rozkaz!
Čie! Podívej, kam ukazuju!
Tornádo nás táhne dolů směrem k Jezírku vážek!
Vtáhne nás dovnitř!
Kdo to sakra je? Zpátky!
Šuiči?
Zbláznilo se to. Všechno se zbláznilo.
- Opatrně. - Jdi pomalu!
Vír! K zemi!
Ztratili jsme dalšího.
- Hej! Jste v pořádku? - Jo. Všichni jsme v pořádku.
Přišel jsem sem před pěti dny jako dobrovolník.
Já přijel před čtyřmi dny, abych pomohl hledat rodinu,
se kterou jsem ztratil kontakt. Ale asi je to beznadějné.
Zkoušeli jsme odsud odejít,
ale zdá se, že není žádná cesta ven.
Vydáte-li se jakýmkoli směrem, skončíte zase tady.
Jako by se snad cesty točily v bludném kruhu.
Šel jsem tunelem celou věčnost a konec byl v nedohlednu.
Jeho konec se stáčel dál a dál.
Bylo to tak zlé, že jsem málem sklouzl dolů do tmy pod sebou.
Nezbývalo mi nic jiného než se vrátit.
Proboha.
Také jsme přemýšleli o útěku po moři.
Tajfun zničil všechny lodě, tak jsme si postavili vor.
Pak jsme zahlédli další skupinku také na voru.
Pohltil je vír, který se tam zčistajasna objevil.
Přímo před našima očima.
Není odsud úniku. Kdo ví, možná jsme měli štěstí.
To je pravda. Trauma, kterému někteří čelili, bylo tak silné,
že je dovedlo k šílenství.
Povězte mi, odkud jste přišli?
Všechny řadové domky jsou zabrané a mámu zranila vichřice,
takže se nemůže hýbat. Tak jsme prozatím tady.
Ahoj, mami. Pořád tě to bolí?
Je mi dobře. Našla jsi tátu?
Hledali jsme ho všude možně, ale pořád nic.
Věděla jsem to. Zahynul, když ho odnesl ten větrný vír!
Neboj se, mami. Určitě je někde v pořádku!
Tady není bezpečno. Možná je tu nějaký jiný dům, kde bude místo.
Porozhlédneme se.
Neumím to pochopit. I betonové budovy
jsou na pokraji zřícení, tak jak to, že ty řadovky stojí?
Jo, přesně tak. A přitom je postavili tak dávno.
Kolik jich tam celkem je?
Nikdy jsem to nepočítala, ale pár jich je uprostřed města,
a další na okrajích.
V těch okrajových domech by mohlo být místo.
Ale tímhle tempem to do tmy nestihneme.
Ještě jsme se nepředstavili. Jmenuju se Tanizaki.
- A já jsem Takemoto. - Těší mě.
Před chvílí jsme se setkali ve městě. Jsme už dost vyčerpaní.
Mám něco se zády. Můžeš se mi na to podívat?
Na záda?
Vypadá to, že už se začal přeměňovat.
Asi to nebude trvat dlouho a bude z něj taky šnek.
Ale proč se najednou tolik z nás mění ve šneky, Šuiči?
Možná proto, že se pohybujeme tak pomalu.
Tak pomalu, že nás teď může dostihnout prokletí spirály.
Možná budeme jejími dalšími oběťmi.
Jak to myslíš? Zkontroluj mě!
- Ne, jsi v pořádku. - A co já?
Togawo... Máš na sobě kresbu spirály.
- Řekni, že si děláš srandu! - Ne tak nahlas!
Na tom nezáleží, musíme si pospíšit a najít nějaký dům.
Ani nevíme, co způsobuje, že se lidé mění v šneky.
Jak můžeš vědět, že uvnitř bude bezpečněji?
Myslíš, že ta kresba spirály zmizí, až budeme uvnitř?
Jak to mám vědět?
Víme jen, že je to rozhodně nejbezpečnější místo ve městě.
Prosím! Pusťte nás dovnitř!
Slyšel jsem, že když zůstaneme venku, proměníme se ve šneky!
Vypadněte! Není tu místo! Zkuste to jinde.
Tohle nemůžete! Prosím, pusťte mě dovnitř!
Už se začínám měnit ve šneka!
Táhni někam! Je mi úplně jedno, v co se měníš!
Ty mrzáku! Stejně se nějak dostanu dovnitř.
- Jo! - My taky!
Všichni zaberte!
Otevřely se.
- Ti hajzlové! - Foukejte!
- Jdeme! - Společně!
Máme to. Rychle dovnitř!
- Co se to děje? - Říkal jsem ti, že nemáme místo!
I když jsme to tady hlídali, vplížili se sem další!
A vidíš, co se stalo. Při tom všem mačkání
se naše těla tak propletla, že se teď nemůžeme rozplést!
Co to tam dělají?
Snaží se zakrýt svá odhalená těla těmi polámanými prkny.
Chtějí ten dům rozšířit.
- Rozšířit ten řadový dům? - Jo.
Mohli bychom přistavět z boku...
Počkej, Tanizaki! Ty tu opravdu chceš zůstat?
Nejdřív bychom měli vymyslet, jak utéct!
A kdybychom se do toho domu dostali,
kdyby se z nás stala tahle monstra, bylo by to peklo!
K zemi!
Ale my už v pekle jsme!
Chceš radši umřít tady venku, nebo zůstat naživu uvnitř?
Já se chci odsud jenom dostat!
Má pravdu! Musí být nějaká cesta ven!
Podívejte tamhle!
Záchranné lodě!
Konečně nás přišli zachránit!
Není to skvělé, Kirie? Musíme to říct tvé matce a Micuovi!
Ale pořád nevíme, kde je můj táta.
To je všechno, co nám zbylo. Ani zdaleka nám to nebude stačit.
Hej! Tady je nějaké maso!
- Maso? - To je maso ze šnečích lidí!
To tady nechal ten Gang vážek!
Maso ze šnečích lidí... Teď jsou pro nás "maso".
Ale jinou možnost přece nemáme, ne?
Chutnají dobře, kéž bych se do nich býval pustil dřív!
Až se Okamoto promění ve šneka, uvaříme si ho!
Vy si taky radši dejte! Jinak nepřežijete!
Už to ani není člověk! Jezte!
Šuiči...
Úkryt je pryč... Co se stalo?
Tady jsem!
- Micuo! - Tady jsem!
Zavalily tě trosky? Kde je máma?
- Odnesl ji větrný vír! - Co jsi říkal?
Kirie, počkej! Podívej na Micuova záda!
Jestli se dostaneme z města dřív, než se promění ve šneka,
určitě bude zase normální! Až bude v bezpečí,
vrátím se a budu pokračovat v hledání našich rodičů.
Jak to chceš udělat? Tunel ani moře nejsou bezpečné.
Zbývají nám ještě hory.
Třeba je tam cesta, kterou ještě nikdo neobjevil.
Nemá to smysl. Už nás poznamenala kletba spirály.
Máš pravdu. Je to lepší, než kdybychom nedělali nic.
Jo. Zvolíme si směr.
Nemá to smysl.
Ségra, svědí mě záda jako blázen.
Vydrž to ještě, už jsme skoro za městem. Pak ti bude líp.
Řadové domy jsou rozmístěné všude kolem Jezírka vážek.
Podívejte!
Někdo tam dole rozšiřuje ten řadový domek
a přivolává větrné víry!
Počkej, to je... Není to Tanizaki?
Kam to jdete?
Než se vrátíte, budu mít tu přístavbu hotovou!
- Kam až vede tahle cesta? - Jsem unavenej.
To je divné, už dávno jsme měli dojít k silnici.
Vypadá to, že do města přicházejí další lidé.
Takemoto! Kde se tu berete?
- A kde vy? - Jak to my?
Snažíme se dostat pryč z Kurouzu.
Tahle cesta by měla vést přes hory do dalšího města.
Jak to myslíš? Cesta je tudy!
Viděli jsme vás jít do hor, a proto jsme šli za vámi!
Všechny cesty v tomhle městě se stáčejí do smyčky!
- Nikdy se odsud nedostaneme! - Uklidni se!
Pojďme dál a uvidíme, co je před námi.
Sakra. Jako bychom se točili v nekonečném kruhu.
- Jdeme jíst. - Zajímalo by mě, jaký jsou syrový.
To zní lákavě!
- Zalezl do ulity! - Jsi pomalej! Rozlousknu ho.
Zadrž.
To víš, že existují brouci, kteří šneky jedí takhle?
- Hej, to stačí! - Nesněz to všechno!
- Kirie, pojďme odsud pryč. - Jo.
Spirála je dostala.
Máš nějakou představu, kde jsme a kolik ještě zbývá?
Nemám ponětí.
Já říkal, že odsud není úniku. Byli jsme poznamenáni kletbou.
Pařez ti řekne, kudy je sever.
- Šuiči, vrať se k nám. - Táta! To je můj táta!
Musíš se uklidnit! Není skutečný.
Skoro mám pocit, že nám čas utíká mezi prsty.
Jako bychom se pohybovali zpomaleně.
- Proč před námi utíkáte? - My neutíkáme, my...
Nechceš mi říct, proč má ten kluk tak opuchlá záda?
To má jenom batoh.
Vypadá unavený. Já ho ponesu.
- Ponesu ho já. - Jo, díky.
- Mám takovej hlad. - Jsou tady někde šneci?
Ovšemže ne. Co by dělali v horách?
- Já to věděl! - Jak si ho dáme?
Utečte!
Micuo. Dokážeš sejít tenhle útes?
Dokážeš to! Tak to zkus!
Musíš jít! Běž, nebo tě popoženu!
Dělej! Musíš si pospíšit!
Vrátím se pro tebe, slibuju.
- Zase nám chcete pláchnout? - Pěkně nám toho šneka odevzdejte!
- Dáme si ho zase syrovýho? - Jasně že jo.
Víš, jak byl dobrej Okamoto.
Když jsme se vmáčkli do jeho ulity a snědli ten jeho libovej obličej.
Bylo to vynikající!
- Spirála je proklela. - Vraťme se zase do města.
Tohle nemůže být Kurouzu!
Narazili jsme na jiné město, které pohltila spirála.
Ne, tohle je Kurouzu. Podívejte.
Řadové domy?
Rozšířili řadové domy. Z obou konců je stavěli dál.
Jak je to vůbec možné?
Začali je rozšiřovat, když jsme odešli!
Ty jsi na to kápla, při našem putování po horách
nám čas utíkal mezi prsty.
Jak to, že do sebe takhle zapadají?
Jako by byly stvořeny k tomu, aby se spojily do spirály.
Možná je to vlastně naopak.
Možná kdysi dávno existovala jen jedna spirálovitá budova.
Během let se pomalu rozpadala a rozpadala,
až po ní zůstala jen hrstka roztroušených zbytků.
A teď se díváme na město ve své původní podobě.
Tady to je. Musím jít dovnitř hledat svoje rodiče.
Vy dva běžte hledat cestu ven. Dohoním vás později.
Neblázni, Kirie. Pomůžeme ti je najít.
Srdce spirály...
Chci přijít na tu záhadu spirály.
- Tanizaki! - To jste vy, děcka.
Jak už je to dlouho? Vůbec jste nezestárli.
- Počkat, kolik času uběhlo? - Roky.
Ještě jsou tu a tam nějaké mezery,
ulička zatarasená betonem a zbytky starých zdí,
je to tu úplné bludiště, ale celé to bude brzy hotové.
Obyvatelé pracují na rozšíření řadových domků zevnitř.
Dříči, to se musí nechat.
Nevíš náhodou, kde jsou moji rodiče?
Mámu a tátu odnesly větrné víry.
- Můj otec je hrnčíř. - Tvůj táta je hrnčíř?
Slyšel jsem o páru, který stále vyrábí keramiku u Jezírka vážek.
- Počkej! Mluvíš teď vážně? - Jo.
Osobně jsem se s ním nesetkal, ale prý pořád vykládá o tom,
že "hrnčířství je umění spirály".
- Já to věděla, oni žijí! - Kirie! To je skvělé!
Moc ti děkuju, Tanizaki! Hned tam běžím!
Držím palce.
Divil bych se ale, kdyby se ti vůbec podařilo přiblížit.
Vždyť ani já jsem nikdy nebyl u Jezírka vážek.
Zajímalo by mě, jestli je celá spirála plná těchhle lidí.
Pokud je to Kurouzu v původní podobě,
proč tehdejší lidé stavěli něco takového?
Je možné, že se to od té doby neustále opakuje.
Možná se každé století nebo ob několik století
snese na jeho panství kletba spirály.
A pokaždé ji obyvatelé vrátí do původního stavu.
Ale jestli je to pravda,
neměl by o tom existovat nějaký záznam?
Třeba se někdy stalo něco, co tu tradici přerušilo.
Možná že všichni, kdo mohli tyto vzpomínky předat dál,
byli vymazáni spolu s nimi.
- Končím, už nemůžu dál. - Kde to jsme?
Podívejte.
Tamhle někoho zpopelňují.
Můžeme toho využít k navádění! Rychle, než to zmizí!
Podívej, tamhle je otvor!
Rychle, než se to zavře!
Ne, Čie!
- Kirie. - Čie!
- Je to propojené! - Spojilo se to!
- Tady taky. - Teď je všechno propojené!
Tohle bylo pod Jezírkem vážek!
Jdu dovnitř. Máma s tátou tam dole jsou, vím to.
Půjdeme tam oba.
Dobře.
Tak pojď.
Vemte mě s sebou!
Tam dole musí čekat něco opravdu velkolepého!
- Pusťte mě! - Vem mě s sebou!
Pusť ji!
Šuiči!
Už se neudržím.
Byla to obrovská ruina jako žádná jiná.
Bylo tam oslepující světlo,
které jsem viděla na tom točitém schodišti. Vytvářely ho ty spirály.
Všude kolem mě bylo nekonečné moře lidí.
Museli přijít z toho řadového domu nahoře.
A teď všichni v transu zírají na ty spirály.
Šuiči? Šuiči!
Bylo to, jako by s těmi ruinami splynuli.
Mami, tati. Doufala jsem, že vás tady dole najdu.
Kirie...
Šuiči!
Kirie. Podívej na všechny ty ruiny.
Tohle tu je celou dobu. Tohle byla pravda ukrytá za tou kletbou.
Skoro to vypadá, jako by to bylo živé.
Ano. A myslím, že to má vlastní vůli.
Spirály přitahují pohled každého, kdo je spatří, ke svému středu.
Ať už dávní stavitelé zamýšleli s touto stavbou cokoli,
tyhle ruiny teď jednají čistě podle instinktu,
lákají k sobě nic netušící lidi, jak s každým stoletím vyhladoví.
Šuiči, jestli je to tak, co s námi teď bude?
Myslím, že už dál nedokážu bojovat s prokletím spirály.
Kirie, udělej, co musíš, aby ses odsud dostala.
Něco mi říká, že kletba už téměř vyprchala.
Ani já už nemám sílu s ní bojovat.
Chci tu zůstat s tebou.
A takhle ta kletba, co sužovala naše město, došla svému konci.
Tohle naše strašidelné městečko se časem proměnilo v prach
a znovu se zrodilo jako nové město.
A možná...
... budou tentokrát jeho obyvatelé žít v míru.
Eri! Vítám tě.
Satoši...
Nemáš někdy sto chutí se mnou odsud odjet?
Aspoň do doby, dokud se ty ruiny znovu neprobudí ze svého spánku.
České titulky Petr Finkous Iyuno 2024